Джефри Арчър
Търговецът

Превод от английски: Емилия Масларова, 2003

chitanka.info

Посвещавам на Джеймс

Чарли
1900 — 1919

1.

— Не ви я давам за два пенса — току се провикваше дядо, хванал с две ръце някоя зелка. — Не ви я давам и за едно пени, дори за половин пени. Не, давам ви я само за фартинг[1].

Това са първите думи, които помня. Още преди да съм проходил, най-голямата ми сестра ме е слагала в щайга от портокали и ме е оставяла направо на улицата, до сергията на дядо, та да е сигурна, че ще започна отрано чираклъка.

— Нека и той свят да види — обясняваше дядо на купувачите и ме сочеше, както седях в дървената щайга.

Да ви призная, първата дума, която съм изрекъл, е „дядо“, втората — „фартинг“, а когато навърших три години, вече можех да повторя от край до край всичките му призиви към минувачите. Не че някой в семейството знаеше със сигурност кога точно съм роден: баща ми прекарал нощта зад решетките, а мама починала още преди да съм проплакал. Дядо бе почти сигурен, че съм дошъл на бял свят в събота, по всяка вероятност през януари, и бе убеден, че годината е била 1900, при всички положения знаеше, че е било по времето на кралица Виктория. Така решихме, че явно съм роден на двайсети януари 1900 година, събота.

Майка си не познавам, защото, както вече обясних, тя издъхнала в деня, когато съм се родил. „При раждане“, уточняваше енорийският ни свещеник отец О’Мали, аз обаче така и не разбирах какво казва, докато след години и на мен не ми се струпа на главата. Отец О’Мали все повтаряше, че ако изобщо имало светици, то това била майка ми. Баща ми, когото никой не би описал като светец, денем работеше като докер, нощем живееше в кръчмата и се прибираше призори у дома, понеже това бе единственото място, където можеше да се наспи, без да го притесняват.

Семейството се състоеше още от трите ми сестри: най-голямата — Сал, която беше на пет години и знаеше кога е родена — посред нощ, заради което баща ми така и не мигнал, Грейс, която беше на три години и не държеше буден никого, и червенокосата Кити, която беше на година и половина и вечно цивреше.

Глава на семейството беше дядо Чарли, на когото бях кръстен. Спеше в своя си стая на приземния етаж в къщата на Уайтчапъл Роуд не само защото беше най-възрастен, но и защото именно той плащаше наема. Останалите се блъскахме в теснотията в стаята отсреща. Имахме на приземния етаж още две стаи, кухничка и нещо като голям килер, който Грейс предпочиташе да нарича гостна.

В градината без стръкче трева имахме и нужник, който деляхме с ирландското семейство от етажа над нас. Имах чувството, че ирландците излизат още в три през нощта.

Дядо, който си вадеше хляба като уличен търговец, държеше сергия на ъгъла на Уайтчапъл Роуд. След като вече можех да излизам от щайгата и да обикалям другите сергии, бързо открих, че според местните жители дядо ми е най-добрият търговец в Ийст Енд[2].

Баща ми, който, както вече ви обясних, беше докер, не се вълнуваше много-много от нас и макар понякога да печелеше по цяла лира стерлинга на седмица, парите винаги се озоваваха в „Черния бик“, където отиваха за бира, карти и домино в компанията на съседа Бърт Шорокс, който сякаш не можеше да говори и само сумтеше.

Всъщност добре че беше дядо, инак нямаше да има кой да ме накара да посещавам началното училище на Джубилий стрийт. Именно „да посещавам“, защото, щом отидех там, общо взето, не правех друго, освен да блъскам капака на тесния чин и от време на време да подръпвам плитките на Дебелата фукла, момичето пред мен. То се казваше Ребека Салмън и беше дъщеря на Дан Салмън, собственика на фурната на ъгъла на Брик Лейн. Фуклата знаеше съвсем точно къде и кога се е родила и току ни напомняше, че е с близо година по-малка от останалите в класа.

Едвам дочаквах края на часовете в четири — веднага след звънеца трясвах за последно капака на чина и хуквах да помагам на сергията на Уайтчапъл Роуд.

В събота дядо ме възнаграждаваше, като ми разрешаваше да го придружавам рано-рано сутринта до пазара „Ковънт Гардън“[3] — там той подбираше плодовете и зеленчуците, които по-късно щяхме да продаваме на сергията, разположена точно срещу хлебарницата на господин Салмън и закусвалнята на Дънкли до нея.

Макар че изгарях от нетърпение да го завърша най-после това училище, за да помагам през цялото време на дядо, не смеех да избягам и един-единствен час, защото, ако научеше, дядо нямаше да ме заведе в събота следобед на мача на „Уест Хам“ или още по-страшно, сутрин нямаше да ми разрешава да му помагам на сергията.

— Надявах се да станеш като Ребека Салмън — ми натякваше той. — Това момиче ще стигне далеч…

— Колкото по-далеч, толкова по-добре — подмятах аз, но на дядо никак не му беше до смях и той само ми напомняше, че момичето винаги е първо по всички предмети.

— Освен по смятане — възразявах нахакано аз. — В смятането не може да ми стъпи и на малкия пръст.

Преспокойно смятах наум всички задачи, които Ребека Салмън решаваше дълго в тетрадката — направо позеленяваше от яд.

Татко не отиде нито веднъж в училището на Джубилий стрийт, виж, дядо наминаваше най-малко по веднъж в срока и си говореше нещо с учителя, господин Картрайт, който го убеждаваше, че с тия мои успехи в смятането преспокойно съм можел да стана някой ден счетоводител или чиновник. Веднъж дори подметнал, че можел „да ме уреди в Сити“. Което си беше чиста загуба на време, защото аз не исках друго, освен да продавам заедно с дядо на сергията.

Чак когато навърших седем години, проумях, че името, написано отстрани на дядовата сергия: „Чарли Тръмпър, честен търговец от 1823 г.“, е същото като моето. Малкото име на баща ми беше Джордж и той многократно бе давал да се разбере, че щом дядо престане да работи, няма да поеме сергията, понеже не искал да се разделя с колегите по доковете.

Бях неописуемо доволен от решението му и казах на дядо, че когато някой ден поема сергията, няма да се налага дори да сменяме името.

Дядо само изсумтя и подметна:

— Не искам, момчето ми, цял живот да се трепеш в Ийст Енд. Прекалено умен си, че да ставаш продавач на сергия.

Натъжих се — толкова ли не разбираше, че аз искам само това!

Училището се точеше сякаш безкрайно, аз преминавах от клас в клас, а в края на учебната година Ребека Салмън винаги грабваше наградата за най-добра ученичка. Най-неприятното в цялата дандания около връчването на свидетелствата бе, че всяка година волю-неволю бяхме принудени да я гледаме как, накипрена в бяла рокля, бели чорапки и черни обувки, Ребека се изтъпанва на подиума и декламира Псалм двайсет и трети. На дългата черна коса дори си слагаше бяла кордела.

— Няма да се учудя, ако всеки ден си сменя гащите — изшушука веднъж в ухото ми малката Кити.

— И се обзалагам на една гвинея, че още е девствена — подметна и Сал.

Прихнах, защото, чуеха ли думичката, всички улични търговци по Уайтчапъл Роуд се превиваха от смях, макар че, да ви призная, по онова време си нямах и понятие какво е това „девствена“. Дядо ми каза „шшшт“ и не се усмихна нито веднъж, докато и аз не се качих на подиума, за да си взема наградата по смятане — кутия шарени пастели, които изобщо не ми трябваха. Но пак си бяха за предпочитане пред другата награда — книжка.

Докато се връщах на мястото си, дядо ръкопляскаше толкова силно, че някои от майките се извърнаха и се усмихнаха, от което дядо се преизпълни с още по-голяма решимост да продължа да уча, докато навърша четиринайсет години.

Щом станах на десет, дядо ми разреши, преди да отида на училище, да редя стоката по сергията. Картофите най-отпред, зелените зеленчуци в средата, меките плодове в дъното — такова беше златното му правило.

— Докато не ти дадат парите, не им позволявай да пипат плодовете — заръчваше ми той. — Трудно ще наранят картофа, но още по-трудно ще продадеш чепка грозде, която някой е пипал и после е изпуснал.

На единайсет вече взимах парите от купувачите и им връщах рестото. Тогава научих още нещо. Случваше се да върна парите, клиентът да ги подържи в дланта си и после да я отвори колкото да видя, че някоя от монетите, които съм му дал, е изчезнала сякаш вдън земя, та се налагаше отново да връщам ресто. Така пропилявах доста от печалбата, която изкарвахме с дядо за седмица, ето защо той ме научи да казвам:

— Два пенса ресто, госпожо Смит.

И чак тогава да подавам монетите, и то така, че да ги виждат всички.

На дванайсет вече знаех да се пазаря с доставчиците на „Ковънт Гардън“, при това с каменно лице, което по-късно, докато продавах стоката на Уайтчапъл Роуд, грейваше в усмивка до уши. Установих и че дядо често сменя доставчиците.

— Така със сигурност няма да смятат, че съм им в кърпа вързан.

На тринайсет вече се бях превърнал в неговите очи и уши — познавах по име всички що-годе свестни търговци на плодове и зеленчуци на „Ковънт Гардън“. Начаса надушвах кои продавачи слагат хубави плодове над прогнилите, кои посредници ще се опитат да скрият някоя и друга натъртена ябълка и кои доставчици ще правят, ще струват, но ще те ударят в кантара. И най-важното, знаех кои клиенти на сергията в Уайтчапъл не си плащат вересиите.

Помня как се преизпълних с гордост в деня, когато госпожа Смели, съдържателка на странноприемница на Комършъл Роуд, ми каза, че съм бил от стара коза яре и някой ден ще се справям не по-зле от дядо. Вечерта го ознаменувах, като си поръчах първата халба бира и запалих първата цигара. Нито бирата допих, нито цигарата допуших.

Никога няма да забравя оная съботна сутрин, когато дядо за пръв път ме остави да продавам сам на сергията. Цели пет часа не си отвори нито веднъж устата, за да ми даде съвет или да изкаже мнение, а в края на деня, след като преброи оборота и установи, че сме изкарали два шилинга и пет пенса по-малко, отколкото обикновено в събота, пак ми връчи шестте пенса, които ми даваше в края на всяка седмица.

Знаех, че дядо държи да продължа да ходя на училище, за да се науча да чета и да пиша по-добре, но последния петък от срока през декември 1913 година аз излязох за последен път с благословията на баща си от началното училище на Джубилий стрийт. Татко вечно повтаряше, че си било чиста загуба на време да ходиш на училище, и той не виждал никакъв смисъл в това. Бях съгласен с него, въпреки че Фуклата бе спечелила стипендия за някакво училище на име „Сейнт Пол“, което бездруго се намираше на доста километри от нас, чак в Хамърсмит. Притрябвало ми е да ходя на училище чак в Хамърсмит, при положение че можех да си живея прекрасно и в Ийст Енд!

На госпожа Салмън това очевидно й трябваше, защото тя разправяше на всеки, наредил се на опашката пред фурната, колко „умничка“ е щерка й.

— Надута пуйка — шушукаше в ухото ми дядо. — Държи, моля ти се, в къщата си купа плодове, макар че никой не е болен!

И аз изпитвах към Фуклата горе-долу същото, каквото дядо изпитваше към госпожа Салмън. Виж, господин Салмън беше мъж на място. И той е бил уличен търговец, но това е било по времето, преди да се ожени за госпожица Роуч, дъщерята на фурнаджията.

Всяка събота сутрин, докато аз редях сергията, господин Салмън поверяваше магазина на жена си и се отправяше към синагогата в Уайтчапъл.

Фуклата явно се колебаеше дали да отиде с баща си в синагогата или да си остане във фурната, но още щом господин Салмън се скриеше зад ъгъла, тя се разполагаше до витрината и започваше да се тъпче с понички с крем.

В деня, когато напуснах училище, казах на дядо да си полежи, а аз ще отида на „Ковънт Гардън“, за да заредя сергията, той обаче не искаше и да чуе. Щом стигнахме на тържището, за пръв път ми разреши да се пазаря с търговците. Начаса намерих един, който се съгласи да ми доставя дузина ябълки за три пенса, стига да му обещая, че следващия месец ще купувам всеки ден същото количество. Ние с дядо винаги изяждахме на закуска по една ябълка, така че сделката ни устройваше, хем щяхме да имаме възможност да опитваме от стоката.

От тук нататък всеки ден вече беше за мен събота и ние с дядо успявахме понякога да вдигнем печалбата до цели четиринайсет шилинга на седмица.

От този ден седмичната ми надница скочи на пет шилинга — цяло състояние — четири от които заделях в тенекиена кутия, която държах заключена под леглото на дядо, докато накрая спестих първата си гвинея: който притежава гвинея, притежава сигурност, отбеляза веднъж господин Салмън, както седеше пред фурната, пъхнал палци в джобовете на жилетката, откъдето се подаваше лъскав златен часовник на ланец.

Вечерно време, след като дядо се прибереше да вечеря, а баща ми поемеше към кръчмата, си умирах от скука — не ме свърташе да седя вкъщи и да слушам какво са правили сестрите ми през деня, затова се записах в младежкия клуб на Уайтчапъл. В понеделник, сряда и петък играехме тенис на маса, във вторник, четвъртък и събота се боксирахме. Така и не се научих да играя тенис на маса, но виж, в бокса напредвах, бях в най-леката категория и дори се явих на срещата на клуба с момчетата от Бетнъл Грийн.

За разлика от баща си не си падах много-много по кръчмите, конните надбягвания и хазарта, но въпреки това в събота следобед почти не пропусках да отида на стадиона и да повикам за „Уест Хам“. Случваше се дори да отскоча чак до Уест Енд[4], за да видя най-нашумялата звезда на мюзикхола.

Когато дядо ме попита какво искам за петнайсетия си рожден ден, аз отговорих, без изобщо да се колебая:

— Сергия.

Допълних, че почти съм спестил пари, за да си купя. Дядо прихна и ми рече, че и неговата е добра и когато му дойде времето, ще поема нея. Сетне ме предупреди, че както биха се изразили богаташите, именно това е „актив“, и за всеки случай добави никога да не съм влагал пари в нови неща, особено ако се задавала война.

Господин Салмън вече ми беше казвал, че преди близо година сме били обявили война на германците — никой от нас не беше и чувал за ерцхерцог Франц-Фердинанд — но ние разбрахме, че положението наистина не е никак розово, едва след като доста момчета, работили на пазара, започнаха да изчезват „на фронта“ и бяха заменени от по-малките си братя, че и от сестрите си. Понякога в събота сутрин в Ийст Енд младежите в униформа бяха повече от момчетата в цивилни дрехи.

Единственият ми друг спомен от онова време беше колбасарят Шулц — в събота вечер с кренвиршите, които той произвеждаше, си правехме истински пир, особено ако старецът ни озареше с беззъба усмивка и ни дадеше безплатно и някой и друг кренвирш. Напоследък Шулц като че ли постоянно осъмваше със счупена витрина, после един прекрасен ден магазинът му беше закован с дъски и ние не видяхме повече колбасаря.

— Изселили са го — прошепна загадъчно дядо.

Понякога в събота сутрин при нас на пазара идваше и баща ми, но само колкото да изврънка от дядо малко пари, които да профука в „Черния бик“ заедно с приятелчето си Бърт Шорокс.

Седмица подир седмица дядо вадеше я шилинг, я флорин, които и двамата знаехме, че е изкарал с кървава пот. Най ме беше яд, че дядо не слага и капка алкохол в уста и никога не е играл комар. Това не пречеше на баща ми да си прибира парите, след което вдигаше ръка към шапката си и се понасяше към кръчмата.

Това се повтаряше седмица след седмица и сигурно щеше да продължава вечно, ако една събота сутрин някаква жена с камбест нос, дълга черна рокля и слънчобран — бях я забелязал, че от една седмица стои на ъгъла — не дойде на сергията ни. Спря и закичи баща ми с бяло перо[5].

Никога не съм го виждал толкова вбесен — беше по-ядосан и от събота вечер, когато след като загубеше всичките си пари на комар, се прибираше мъртвопиян и ние се криехме под леглото. Замахна с пестник към жената, но тя не трепна и дори го нарече в лицето „страхливец“. Баща ми й се разкрещя и забълва ругатни, каквито обикновено пазеше за хазяина. После грабна всичките пера на непознатата, запокити ги в канавката и се юрна към „Черния бик“. И не само това, не се прибра за обяд — Сал беше опържила риба и картофи. Аз само това и чаках — излапах и картофите на баща си и следобед отидох да гледам мача на „Уест Хам“. Вечерта, когато се прибрах, татко още го нямаше. На сутринта, щом се събудих, видях, че откъм неговата страна леглото си стои неоправено. Когато на обяд дядо ни доведе вкъщи след службата в църквата, от татко пак нямаше ни вест, ни кост, така че втора нощ аз се ширих сам на двойното легло.

— Сигурно пак е преспал зад решетките — отсъди дядо в понеделник сутрин, докато тиках количката по средата на пътя и се стараех да заобикалям фъшкиите, останали от конските трамваи, които току сновяха напред-назад, до Сити и обратно по Метрополитън Лайн.

Докато минавахме покрай номер сто и десет, зърнах госпожа Шорокс. Гледаше през прозореца с насинено око и лице в отоци с какви ли не цветове. Бърт биеше почти всяка събота вечер жена си.

— По обяд ще идеш да му платиш гаранцията — допълни дядо. — Дотогава сигурно ще е изтрезнял.

Присви ме сърцето при мисълта, че ще трябва да се бръкнем и да платим гаранцията от половин крона — печалбата от още един ден щеше да отиде на вятъра.

Малко след дванайсет отидох в полицейския участък. Дежурният сержант ми каза, че Бърт Шорокс още бил зад решетките и следобед щял да се яви пред съдията, но че тая неделя не са виждали баща ми.

— Не се притеснявай — успокои ме дядо. — Баща ти все някога ще се появи. Шило в торба не стои.

Татко обаче се появи чак след месец. Когато го видях, направо не повярвах на очите си — беше в униформа. Беше се записал доброволец във Втори батальон на Кралския стрелкови полк. Каза, че до няколко седмици ще замине на фронта, но че до Коледа щял да се върне — офицерът му бил обяснил, че дотогава швабите отдавна ще са се предали.

Дядо поклати глава и се свъси, аз обаче толкова се гордеех с баща си, че чак до вечерта припках като пале до него из пазара. Дори жената, която стоеше на ъгъла и раздаваше бели пера, му кимна одобрително. Изгледах я на кръв и обещах на татко, че ако до Коледа швабите не се предадат, ще зарежа търговията и също ще се запиша доброволец, за да помогна да свършим по-бързо тая работа. Вечерта дори придружих баща си в „Черния бик“ — бях решил да прежаля седмичната надница и да го почерпя каквото поиска. Никой обаче не позволи да плащам аз, така че не се охарчих и с половин пени. На другата заран, още преди ние с дядо да сме тръгнали към пазара, баща ми излезе и отиде в своя батальон.

Не получихме от него нито едно писмо, понеже татко не знаеше да пише, но всички в Ийст Енд бяха наясно, че докато не видиш кафяв плик, който ти пъхат направо под вратата, членът на семейството, заминал на война, още е жив и здрав.

От време на време господин Салмън ми четеше сутрешния вестник, но нито веднъж не откри да се споменава за Кралския стрелкови полк и аз така и не знаех какво е станало с баща ми. Молех се само да не се е озовал на онова място — Ипр, където, както предупреждаваше вестникът, имало много жертви.

Оная година посрещнахме Коледа без особена радост, защото въпреки обещанията на офицера татко така и не се прибра.

На втория ден от празниците Сал отиде на работа в кафенето на Комършъл Роуд, където беше келнерка, Грейс имаше дежурство в Лондонската болница, а Кити продължи да се мотае из къщи и да надзърта в подаръците, за да види кой какво е получил, и накрая си легна. Където и да се хванеше на работа, не успяваше да се задържи повече от седмица, но колкото и да е странно, беше облечена най-добре от всички. Това, предполагам, се обясняваше с върволицата от ухажори, готови да похарчат за нея и последното си пени, преди да заминат на фронта. Умът ми не го побираше какво щеше да им каже, ако всички вземеха да се върнат в един ден.

Случваше се Кити сама да предложи да поработи час-два на сергията, но щом се видеше с малко пари, бързаше да изчезне.

— Не бих я описал като „актив“ — подсмихваше се дядо.

Аз обаче не роптаех.

Бях на шестнайсет години, живеех като волна птичка и по онова време единственото, за което се притеснявах, бе кога ще успея да си купя своя си сергия.

Господин Салмън ми съобщи, че на Олд Кент Роуд имало доста хубави сергии за продан, понеже мнозина младежи били мобилизирани и отивали да се сражават за краля и за родината. Според него точно сега бил моментът да се спазаря изгодно. Благодарих на фурнаджията и го помолих да не казва на дядо какво съм наумил, понеже исках да „се спазаря“ още преди да е разбрал.

Следващата събота сутринта помолих дядо да ме пусне за час-два.

— Да не си си намерил гадже? Надявам се все пак да не си се пропил.

— Нито гадже съм си намерил, нито съм се пропил — усмихнах се аз. — Но ти обещавам, дядо, че ако се случи, ти ще научиш пръв.

Вдигнах ръка към шапката си и се отправих към Олд Кент Роуд.

Прекосих Темза по моста Тауър и продължих на юг — навлязох в квартали, където дотогава не бях и стъпвал, и когато стигнах конкурентното тържище, направо не повярвах на очите си. Никога не бях виждал толкова много сергии на едно място. Бяха подредени в дълги-предълги редици. Имаше всякакви: тесни, широки, ниски, боядисани във всички цветове на дъгата, върху някои се мъдреха имената на стари родове от Ийст Енд. Цял час оглеждах обявените за продан сергии, но единствената, при която се върнах няколко пъти, беше със синьо-златист надпис отстрани: „Най-голямата сергия на света“.

Жената, която продаваше великолепната вещ, разказа, че сергията била правена само преди месец и че баща й, убит от германците, се бил изръсил с цели три лири стерлинги: тя нямало за нищо на света да я даде за по-малко.

Впуснах се да й обяснявам, че разполагам само с две лири стерлинги, но ще изплатя останалите пари най-много до половин година.

— Не се знае дали след половин година някой от нас ще бъде жив — тросна се жената и поклати глава с вид на човек, който се е наслушал на такива приказки.

— Тогава ще ви платя две лири стерлинги и шест пенса, а като залог ще добавя сергията на дядо ми — отсякох аз, без много-много да му мисля.

— И кой е дядо ти?

— Чарли Тръмпър — оповестих гордо, макар че, да ви призная, хич и не очаквах жената да е чувала някога за него.

— Не думай! Чарли Тръмпър ти е дядо!

— И какво от това? — подметнах предизвикателно.

— В такъв случай двете лири стерлинги и шестте пенса са предостатъчни засега — каза жената. — Но се постарай до Коледа да се разплатиш.

Така за пръв път осъзнах какво е да се ползваш с добро име. Връчих на жената всичките си спестявания и обещах до края на годината да й броя останалите деветнайсет шилинга и шест пенса[6].

Скрепихме сделката с ръкостискане, след което хванах ръчките на сергията на колелца и я затиках през моста обратно към Уайтчапъл Роуд. Още щом зърнаха прелестната вещ, Сал и Кити заподскачаха от радост и дори ми помогнаха да напиша отстрани: „Чарли Тръмпър, честен търговец от 1823 г.“.

Веднага щом приключихме, хич и не чаках боята да изсъхне и затиках победоносно сергията към пазара. Още отдалеч грейнах в усмивка.

Тълпата, струпала се около сергията на дядо, ми се видя по-голяма, отколкото обикновено в събота сутрин, и аз се учудих какво ли става.

— Ето го малкия Чарли — провикна се някой и неколцина от насъбралите се извърнаха към мен.

Веднага разбрах, че се е случило нещо, пуснах ръчките на новата сергия и се завтекох към навалицата. Хората веднага се отдръпнаха и ми сториха път. Когато излязох отпред при сергията, първото, което видях, беше дядо — лежеше на улицата с глава, подпряна на щайга ябълки, и лице, бледо като платно.

Изтичах при него и коленичих.

— Аз съм, дядо, Чарли, тук съм вече — извиках. — Какво да направя? Само ми кажи и ще го сторя веднага.

Той само примига уморено.

— Слушай внимателно, моето момче — изрече задъхано. — Сега вече сергията е твоя. Не я изпускай от очи.

— Сергията, дядо, си е твоя. Ти какво ще правиш без нея? — възкликнах аз.

Той обаче вече не ме чуваше.

Дотогава не си бях давал сметка, че някой от хората, които познавам, може да умре.

[1] Бронзова монета от четвърт пени, извадена от обращение през 1961 г. — Б.пр. ↑

[2] Голям работнически квартал на изток от лондонското Сити. — Б.пр. ↑

[3] Най-голямото тържище за плодове, зеленчуци и цветя в Лондон, съществувало от 1661 до 1975 г. — Б.пр. ↑

[4] Скъп квартал в западната част на Лондон. — Б.пр. ↑

[5] Символ на страхливост. — Б.пр. ↑

[6] До 1971 г. една лира стерлинга се е равнявала на 20 шилинга, а един шилинг — на 12 пенса. — Б.пр. ↑

2.

Погребаха дядо Чарли в ясна утрин в началото на февруари, опелото беше в църквата „Сейнт Мери и Сейнт Майкъл“ на Джубилий стрийт. Когато хорът застана на мястото си, вътре в църквата нямаше къде игла да падне, та се наложи дори господин Салмън, дошъл в дълъг черен балтон и с широкополо черно бомбе, да стои прав в дъното.

Когато на другата заран Чарли затика новата си сергия към мястото на дядо си на улицата, от закусвалнята излезе господин Дънкли — да се полюбува на придобивката.

— Побира два пъти повече, отколкото старата сергия на дядо — похвали се момчето. — И което е по-важно, остава ми да платя само деветнайсет шилинга и шест пенса.

Но в края на първата седмица Чарли установи, че сергията му все още е наполовина пълна със залежала стока, която никой не купува. Дори Сал и Кити се извърнаха погнусени, когато той им предложи деликатеси като почернели банани и прогнили ябълки. Трябваше да минат няколко седмици, докато новоизлюпеният търговец определи приблизително количествата, необходими му всяка сутрин, за да задоволи търсенето, и още доста време, докато установи как това търсене се променя от ден на ден.

Една съботна сутрин, след като бе ходил на тържището за стока и вече се връщаше в Уайтчапъл, Чарли чу пронизителния вик:

— Британските войски изклани на Сома — крещеше вестникарчето, застанало с вестник над главата на ъгъла на „Ковънт Гардън“.

Чарли се раздели с половин пени в замяна на брой на „Дейли Кроникъл“, после седна на тротоара и зачете, като търсеше познати думи. Научи за смъртта на хиляди английски войници, участвали заедно с французите в битка срещу войската на кайзер Вилхелм. Злополучното сражение се бе превърнало в истинска касапница. Генерал Хейг бе предрекъл, че ще напредват по четири километра на ден, накрая обаче се беше оказало, че са преминали в отстъпление. Възгласът „За Коледа ще си бъдем у дома“ сега звучеше като куха хвалба.

Чарли метна вестника в канавката. Още не се беше родил германец, който да убие баща му, момчето беше сигурно в това, въпреки че напоследък се чувстваше гузно: Грейс беше заминала медицинска сестра в лазарет само на осемстотин метра от фронтовата линия.

Макар да му пишеше всеки месец, тя не можеше и не можеше да установи къде точно се намира баща им.

„Тук има към половин милион войници — обясни веднъж Грейс, — всички са премръзнали, мокри до кости и прегладнели, приличат си като две капки вода.“

Сал още беше келнерка на Комършъл Роуд и през свободното си време не правеше друго, освен да си търси съпруг, виж, Кити не се затрудняваше да си намери колкото си иска мъже, при това готови да задоволят всяка нейна прищявка. Всъщност от трите сестри единствена Кити разполагаше с достатъчно време през деня, за да помага на сергията, но тъй като никога не ставаше преди изгрев-слънце и се запиляваше нанякъде много преди то да е залязло, и досега, както би се изразил дядо им, не беше „актив“ за брат си.

Трябваше да мине доста време, докато малкият Чарли престане да се обръща, за да пита: „Това колко струва, дядо?“, „Ако дам на госпожа Ръгълс малко плодове на вересия, дядо, после ще ми ги плати ли?“. Чак след като изплати до последното пени новата сергия и не му остана и пукнат грош, момчето започна да осъзнава, че дядо му наистина е бил много добър търговец.

През първите няколко месеца той и сестрите му печелеха общо само по някое и друго пени на седмица и Сал бе убедена, че ако и занапред се затрудняват да си плащат наема, рано или късно ще се озоват в приют за бедни. Умоляваше как ли не Чарли да продадат старата сергия на дядо си, за да изкарат малко пари, той обаче беше непреклонен:

— За нищо на света!

После добавяше, че предпочита да умре от глад и да остави реликвата да изгние в задния двор, отколкото да види как чужд човек продава на нея.

Не след дълго нещата потръгнаха и Чарли успя да спечели от най-голямата сергия на света достатъчно, та Сал да си купи рокля втора употреба, Кити — чифт обуща, а Чарли — костюм трета употреба.

Още си беше слабичък — сега бе в категория „Муха“ — не беше и много висок, но след като навърши седемнайсет години, започна да забелязва, че жените на ъгъла на Уайтчапъл Роуд, закичващи с бели пера всеки в цивилни дрехи, който изглежда на възраст между осемнайсет и четирийсет, вече му хвърлят нетърпеливи погледи — не ти трябват лешояди.

Чарли не се страхуваше от някакви си германци, но още се надяваше, че войната ще свърши бързо и баща му ще се върне в Уайтчапъл, към работата си на докер през деня и навика вечер да се черпи в „Черния бик“. Но писма не идваха и не идваха, новините по вестниците бяха съвсем оскъдни и дори господин Салмън не бе в състояние да каже какво точно става на фронта.

Месеците минаваха, Чарли опознаваше все повече и повече клиентите, а те на свой ред виждаха, че на неговата сергия могат да купят по-хубава стока за по-малко пари, отколкото при мнозина от конкурентите му. Дори Чарли усети, че бележи напредък, когато вечно усмихнатата госпожа Смели идваше да купи за странноприемницата повече картофи, отколкото той можеше да се надява да продаде на друг клиент за месец.

— Ако искате, госпожо Смели, мога да ви ги доставям направо у вас — рече момчето и вдигна шапка. — В понеделник сутрин.

— Не, благодаря ти, Чарли — отвърна жената. — Предпочитам да виждам какво купувам.

— Дайте ми възможност да се докажа, госпожо Смели. Така няма да ви се налага да идвате в студ и пек, ако установите, че в странноприемницата са отседнали повече хора, отколкото сте очаквали.

Тя го погледна право в лицето.

— Добре де, нека опитаме за седмица-две — рече жената. — Но ако ме подведеш и един-единствен път, Чарли Тръмпър…

— Няма да съжалявате — усмихна се Чарли и от този ден нататък госпожа Смели никога повече не дойде на пазара за плодове и зеленчуци.

Окрилен от първия си успех, Чарли реши да разшири доставките и да обхване и други клиенти в Ийст Енд. Надяваше се така да удвои печалбата. На другата заран изтика старата сергия на колела на дядо си от задния двор, почисти я от паяжините, освежи я с малко блажна боя и прати Кити да обикаля къщите и да взима поръчките, а самият той остана на голямата сергия в Уайтчапъл.

За броени дни изгуби цялата печалба от последната година и най-неочаквано установи, че трябва да започва от нулата. Оказа се, че Кити изобщо не може да смята и още по-страшно, че се лови на всяка сълзлива небивалица, която й разказват, колкото да им даде стоката без пари. В края на месеца Чарли отново не можеше да плати наема.

— И какво научи от тази дръзка стъпка? — попита Дан Салмън, както стоеше на прага на фурната с еврейска шапчица на темето и палци, втъкнати в джобовете на черната жилетка, откъдето гордо-гордо се подаваше скъпият му часовник на златен ланец.

— Да помисля добре, преди да се хващам да работя с роднини, и никога да не разчитам, че някой ще си плати борчовете.

— Браво на теб! — похвали го господин Салмън. — Схватлив си. Е, колко пари ти трябват, за да си платиш наема и да изкарате до края на месеца?

— Защо питате? — учуди Се Чарли.

— Колко ти трябват де? — повтори господин Салмън.

— Пет лири стерлинги — отвърна момчето и сведе глава.

В петък вечер, след като пусна кепенците на фурната, Дан Салмън даде на Чарли пет суверена[1] и няколко безквасни питки.

— Върни ги, когато можеш, моето момче, но не казвай на госпожата, че и двамата ще загазим не на шега.

Чарли изплащаше заема при лихва пет шилинга седмично и след четири месеца го беше върнал до последното пени. Цял живот щеше да помни как е занесъл последната вноска, понеже го направи в деня на първото голямо въздушно нападение над Лондон: цяла нощ се кри под леглото на баща си, а Сал и Кити се бяха вкопчили в брат си не на живот, а на смърт.

На другата сутрин Чарли прочете в „Дейли Кроникъл“ дописка за бомбардировката и научи, че при нападението са загинали над сто лондончани, а четиристотин са ранени.

Момчето изяде една ябълка, после изпълни поръчката за седмицата, направена от госпожа Смели, и се върна при сергията на Уайтчапъл Роуд. В понеделник винаги имаше много работа — всички излизаха да напазаруват след почивните дни, и Чарли се прибра капнал в къщата на номер сто и дванайсет. Тъкмо посегна с вилицата да вземе третото парче пай със свинско, когато чу, че на вратата се чука.

— Кой ли е? — възкликна Кити, докато Сал слагаше в чинията на брат си втори картоф.

— Има само един начин да разберем, моето момиче — отговори Чарли, но изобщо не се помръдна.

Ще не ще, Кити стана от масата, ала се върна след миг, навирила нос.

— Беки Салмън. Разправя, че „желаела да си поговори“ с теб.

— Виж ти, откога така? Покани госпожица Салмън в гостната — подсмихна се Чарли.

Кити пак тръгна от немай-къде към входната врата, а Чарли вдигна с пръсти остатъка от пая със свинско и стана от кухненската маса. Отиде в единствената друга стая, където нямаше легла. Седна в старото кожено кресло и зачака, без да престава да дъвче. След миг влезе и Фуклата, която застана насред помещението, точно пред младежа. Не каза и дума. Чарли беше направо изумен колко е дебела. Макар да беше с пет-шест сантиметра по-ниска от него, сигурно тежеше десетина килограма повече, наистина си беше тежка категория. Фуклата очевидно не се беше отказала да се тъпче с поничките на баща си. Чарли се вторачи в снежнобялата й блуза и в тъмносинята плисирана пола. Върху джобчето на синьото сако — последна мода, се мъдреше златен орел, обрамчен с думи, каквито младежът виждаше за пръв път. Върху късата черна коса на момичето се мъдреше червена кордела, клюмнала на една страна. Чарли забеляза, че черните обувчици и белите чорапи на Бети бяха, както винаги, без петънце по тях.

Щеше да я покани да седне, ако имаше къде — той се беше разположил на единственото кресло в стаята. Нареди на Кити да ги остави сами. Тя го изгледа предизвикателно, но после излезе, без да каже и дума.

— Е, какво искаш? — попита Чарли, след като чу, че вратата се затваря.

Ребека Салмън се разтрепери като листо, явно й беше трудно да намери думите.

— Дойдох при теб заради случилото се с майка ми и баща ми — изрече бавно и предпазливо — Чарли забеляза отвратен, че от акцента на Ийст Енд не е останала и следа.

— И какво толкова се е случило на майка ти и баща ти? — промърмори той с надеждата Беки да не забележи, че гласът му едва е започнал да мутира.

Момичето се разплака. Чарли се втренчи през прозореца — не знаеше какво друго да направи.

Беки продължи разтреперана:

— Тате загина нощес при въздушното нападение, мама я откараха в Лондонската болница.

Най-неочаквано тя млъкна и не обясни нищо повече.

Чарли скочи от креслото.

— Никой не ми е казал! — възкликна той и закрачи напред-назад из стаята.

— Нямало е откъде да научиш — вметна Беки. — Не съм съобщила дори на хлебарите във фурната. Мислят, че татко е болен.

— Да им кажа ли аз? — предложи Чарли. — За това ли си дошла?

— Не — отвърна Беки и вдигна глава. След малко допълни: — Искам да поемеш фурната.

Чарли бе толкова смаян от предложението, че макар и да бе застанал на едно място, дори не опита да отговори.

— Татко все повтаряше, че не след дълго и ти ще притежаваш магазин, та си рекох, че…

— Да де, но аз не разбирам нищо от фурни и от хляб — изпелтечи Чарли и пак седна тежко на креслото.

— Работниците във фурната знаят всичко, каквото трябва да се знае, а и подозирам, че до няколко месеца ти ще научиш повече и от тях. Сега фурната се нуждае от човек, който да разбира от търговия. Според татко си наследил нюха на дядо си Чарли, а всички знаем, че той беше най-добрият търговец.

— Ами сергията?

— Сергията е на две крачки от фурната, ще можеш да наглеждаш и нея. — Младата жена се поколеба и допълни: — Виж, не съм сигурна дали ще успееш да задържиш доставките по домовете.

— И за тях ли знаеш?

— Знам дори как в събота, малко преди татко да отиде в синагогата, си му върнал последните пет шилинга. Ние с него нямахме тайни.

— А какви са условията? — поинтересува се Чарли, отново усетил, че и този път изостава от момичето.

— Ти поемаш и сергията, и фурната, ще бъдем съдружници и ще делим наполовина.

— А ти какво ще вършиш, за да си спечелиш своя дял?

— Всеки месец ще проверявам счетоводните книги и ще внимавам да си плащаме навреме данъците и да не нарушаваме разпоредбите на кметството.

— Никога досега не съм плащал данъци — възропта Чарли, — а и кой го е грижа за кметството и за пикливите му разпоредби!

Беки за пръв път впери в него черните си очи.

— Хората, които се надяват някой ден да станат сериозни предприемачи, ето кой, Чарли Тръмпър.

— Не ми се вижда честно да делим наполовина — възрази пак младежът — още се опитваше да се наложи.

— Моята фурна струва много повече от твоята сергия, а и от нея се изкарват повече пари.

— Да, изкарваха се, преди баща ти да умре — отсече Чарли и веднага съжали за думите си.

Беки отново наведе глава.

— Искаш ли да станем съдружници, или не искаш? — пророни тя.

— Шейсет на четирийсет — каза Чарли.

Младата жена се подвоуми, сетне най-неочаквано протегна ръка. Чарли стана от креслото и се ръкува енергично с нея, за да скрепи сделката.

След погребението на Дан Салмън Чарли се опитваше всяка сутрин да чете „Дейли Кроникъл“ с надеждата да разбере какво става с Втори батальон на Кралския стрелкови полк и къде се намира баща му. Знаеше, че частта се сражава някъде във Франция, но във вестника не пишеше точно къде.

Чарли се запали още повече по вестника и по друга причина — започна да се интересува от рекламите, които се мъдреха едва ли не върху всяка страница. Момчето направо не можеше да повярва, че паралиите от Уест Енд са готови да се изръсят с баснословни суми за неща, които му се струваха излишен разкош. Това обаче не притъпи желанието му да опита кока-колата, най-новата напитка, дошла от Щатите, която вървеше по едно пени бутилката, или да пробва новата самобръсначка на „Жилет“, която струваше шест пенса, а пакетчето с шест ножчета към нея — два пенса, макар и още да не бе започнал се бръсне и да беше сигурен, че баща му, използвал само бръснач, ще отсъди, че тая чудесия е доста смехотворна. Чарли насмалко да прихне при вида на дамския корсет за две гвинеи. Беше убеден, че нито Сал, нито Кити ще се докарат дотам да се препасват с такова нещо, макар че Фуклата сигурно щеше да опре до него, както бе тръгнала да дебелее.

Чарли бе запленен от тези сякаш неизчерпаеми търговски възможности дотолкова, че започна в неделя сутрин да отскача с трамвая до Уест Енд, колкото да се убеди в тях с очите си. Отиваше с тегления от коне трамвай до Челси, оттам тръгваше бавно пеш обратно към Мейфеър, като пътем изучаваше стоките, изложени по витрините на магазините. Не пропускаше да види и как са облечени хората и се възхищаваше от автомобилите, които бълваха пушек, затова пък, докато пъплеха по средата на улицата, не оставяха подире си фъшкии. Дори се питаше колко ли е наемът на магазин в Челси.

В първата неделя на октомври 1917 година заведе в Уест Енд и Сал — както й обясни, за да й покаже забележителностите.

Двамата със сестра си тръгнаха бавно от витрина на витрина и той не бе в състояние да прикрие вълнението, обземащо го при всяко ново откритие. Направо не можеше да откъсне очи от мъжкото облекло, шапки и обуща, от роклите, парфюмите, дамското бельо, дори от тортите и пастите.

— Хайде, за бога, да се връщаме в Уайтчапъл, тук няма какво да търсим — заподканя Сал. — Едно е сигурно, тук никога няма да се чувствам добре.

— Толкова ли не разбираш! — скастри я Чарли. — Някой ден ще притежавам магазин в Челси.

— Я не говори глупости! — прихна сестра му. — Дори Дан Салмън нямаше да може да си го позволи, ако беше останал жив.

Чарли не си направи труда да възразява.

Беки се оказа права в преценката си колко време ще му трябва, за да усвои занаята на хлебаря. След месец той знаеше не по-зле от двамата работници във фурната каква трябва да е температурата в пещта, за колко време втасва тестото и какво е съотношението между вода и брашно в него. Тъй като и във фурната, и на сергията за плодове и зеленчуци на Чарли пазаруваха едни и същи хора, продажбите през първото тримесечие почти не намаляха.

Беки си удържа на думата и както се изразяваше самата тя, следеше „под лупа“ счетоводните книги, дори започна да води отчет и за продажбите на сергията на Тръмпър. В края на първите три месеца от съдружието двамата обявиха печалба от четири лири стерлинги и единайсет шилинга, въпреки че се наложи да поправят една от газовите пещи във фурната и Чарли си купи първия костюм втора ръка.

Сал продължаваше да работи като келнерка в кафенето на Комършъл Роуд, Чарли обаче знаеше, че сестра му иска само едно: да си намери съпруг, пък бил той и болник и грозник — както обясни самата тя, стигало й и това, че щяла да спи в своя си стая.

На първо число всеки месец Грейс задължително им пращаше писмо и въпреки че бе заобиколена от смърт, успяваше да бъде бодра. Отец О’Мали все повтаряше на енориашите, че младата жена е одрала кожата на майка си. Кити продължаваше да излиза и да се прибира, когато й хрумне, а също да взима и от Чарли, и от двете си сестри пари назаем, които не си даваше труда да връща. Свещеникът казваше на същите енориаши, че Кити пък е одрала кожата на баща си.

— Много хубав костюм си си купил — отбеляза госпожа Смели, когато в понеделник следобед Чарли й занесе седмичната поръчка.

Той се изчерви, вдигна шапка и се престори, че не е чул комплимента, след което хукна към фурната.

Второто тримесечие обещаваше да донесе още по-голяма печалба и във фурната, и на сергията и Чарли сподели с Беки, че е хвърлил око на месарницата, понеже единственият син на собственика е загинал на фронта. Беки го предупреди да не се впуска в друго начинание, докато не видят колко ще изкарват от фурната и сергията.

— Защото едно е сигурно, Чарли Тръмпър — рече му тя, докато седяха в служебното помещение отзад и проверяваха месечния отчет, — ти не разбираш нищичко от месарници. „Тръмпър, честен търговец от 1823 г.“ ми харесва и досега — допълни тя, — но не и „Тръмпър, глупак, разорил се през 1917 г.“.

И Беки отбеляза, че новият костюм му стои много добре, но едва след като приключи с дългата колонка от цифри. Чарли понечи да й върне комплимента и да каже, че май е поотслабнала, ала точно тогава тя се пресегна и си взе поредната паста.

Прокара лепкав пръст по месечния отчет, после свери цифрите с написаното на ръка банково извлечение. Под чертата вписа ясно и четливо с перодръжката „осем лири стерлинги и четиринайсет шилинга“.

— Както е тръгнало, на четирийсет години ще бъдем милионери — подсмихна се младежът.

— На четирийсет години ли, Чарли Тръмпър? — повтори презрително Беки. — Не си се разбързал особено.

— В смисъл?

— В смисъл че се надявам да го постигнем много преди това.

Чарли прихна в гръмък смях колкото да прикрие, че не е съвсем убеден дали Беки не го взима на подбив. След като се увери, че мастилото е изсъхнало, тя затвори счетоводните книги и ги прибра в чантата, а Чарли се приготви да заключи фурната. Щом излязоха на улицата, той пожела на съдружницата си „лека нощ“ и й се поклони прекалено ниско. Завъртя ключа и се отправи към къщи. Засвирука фалшиво „Далеч е Типърери“[2] и се загледа в залязващото слънце. Дали наистина щеше да натрупа един милион още преди да е навършил четирийсет, или Беки само се заяждаше с него?

Тъкмо да подмине къщата на Бърт Шорокс, когато спря като попарен. Пред входа на номер сто и дванайсет стоеше отец О’Мали, облечен в дълго черно расо и нахлупил черна шапка, в ръката си държеше черна библия.

[1] Златна монета с номинал една лира стерлинга, извадена от обращение през 1917 г. — Б.пр. ↑

[2] Начални думи на войнишката песен марш „Типърери“, написана през 1912 г. и особено нашумяла през Първата световна война. — Б.пр. ↑

3.

Чарли седеше в купето на влака за Единбург и си мислеше за онова, което беше направил през последните четири дни. Беки бе определила решението му като неразумно. Сал пък не беше проявила такава тактичност и бе отсякла, че постъпва глупаво. Госпожа Смели беше на мнение, че е трябвало да изчака да го мобилизират, вместо да се записва доброволец, а Грейс още се грижеше за ранените на Западния фронт и дори не знаеше какво е предприел брат й. Колкото до Кити, тя само се нацупи и попита как ще живее без него.

Както известяваха в писмото, редник Джордж Тръмпър бе загинал на втори ноември 1917 година на фронта, докато атакувал храбро врага при Полигън Уд. Онзи ден по време на нападението, разпростряло се на цели петнайсет километра, бяха загинали над хиляда души, та не беше изненадващо, че писмото на лейтенанта е кратичко и без излишни сантименталности.

Чарли не мигна цяла нощ и на другата сутрин отиде пръв в наборната комисия на Грейт Скотланд Ярд. Върху плаката на стената пишеше, че се търсели доброволци от осемнайсет до четирийсет години, които да попълнят войската на генерал Хейг.

Чарли още не бе навършил осемнайсет и се молеше да не го отпратят.

Сержантът от наборната комисия излая:

— Име?

Младежът се опъна като струнка и почти изкрещя:

— Тръмпър.

Зачака със свито сърце.

— Дата на раждане? — каза мъжът с три бели нашивки върху ръкава.

— Двайсети януари 1899 година — отвърна без колебание Чарли, макар че се поизчерви.

Сержантът го погледна и му намигна. Без да казва нищо, вписа буквите и цифрите във формуляра.

— Махни шапката, млади момко, и се яви на преглед при военния лекар.

Медицинската сестра заведе Чарли в тесен като килия кабинет, където възрастен мъж в дълга бяла престилка му каза да се съблече гол до кръста, да се изкашля, да си покаже езика и да си поеме дълбоко въздух, след което го преслуша. Прегледа му и очите и ушите, сетне го удари с гумено чукче по капачките на коленете. После Чарли си свали панталоните и гащите — правеше го за пръв път пред чужд човек — и научи, че не страда от предавани по полов път болести, макар да не знаеше какви точно са те.

Загледа се в огледалото, докато му мереха ръста.

— Метър седемдесет и четири — оповести санитарят.

„Но продължавам да раста“, понечи да добави Чарли, докато махаше гъстия черен перчем от очите си.

— Зъби в добро състояние, очи кафяви — заяви възрастният лекар. — Общо взето си здрав — допълни той.

Старецът наслага няколко чавки в кафеникавия формуляр, после каза на Чарли да се върне при онзи с трите бели нашивки.

Младежът се озова на поредната опашка, преди да се изправи отново лице в лице със сержанта.

— Ставаш, млади момко. Подпиши се тук и тук и ще ти издадем направление.

Чарли се подписа на мястото, посочено му от сержанта. Забеляза, че мъжът е без палец.

— Почетната артилерийска рота или Кралският стрелкови полк? — попита сержантът.

— Кралският стрелкови полк — отвърна Чарли. — Там е служил баща ми.

— Значи Кралският стрелкови полк — повтори сержантът, без да се замисля, и драсна чавка в поредното квадратче от формуляра.

— Къде да получа униформа?

— Ще ти дадат, когато пристигнеш в Единбург, млади момко. Утре сутринта в осем нула нула се яви на гара „Кингс Крос“. Следващият.

Чарли се върна на номер сто и дванайсет на Уайтчапъл Роуд и прекара още една безсънна нощ. Мислите му скачаха от Сал на Грейс и сетне на Кити и той се питаше как ли двете му сестри ще се издържат без него. Мислеше си и за Ребека Салмън и тяхното съдружие, после обаче отново се сещаше за гроба на баща си на някакво чуждо бойно поле и за решимостта си да отмъсти на всеки германец, изпречил се на пътя му. Тези чувства не го напуснаха, докато прозорците не се озариха от изгрева.

Чарли си облече новия костюм, същия, за който госпожа Смели беше казала, че му стои много добре, и най-хубавата си риза, сложи си вратовръзката на баща си и единствения чифт кожени обуща, на главата нахлупи кепе.

— Тръгнал съм да се сражавам с германците, а не да се женя — изрече на глас, докато се гледаше в пукнатото огледало над мивката.

С малко помощ от страна на отец О’Мали бе написал на Беки писмо, в което поръчваше да продаде, ако успее, фурната и двете сергии и да му пази неговия дял от парите, докато той се върне в Уайтчапъл. Вече никой не споменаваше Коледа.

— А ако не се върнеш? — попита отец О’Мали, понавел глава. — Какво да правим с вещите ти?

— Разделете ги поравно между трите ми сестри — отвърна Чарли.

Отец О’Мали записа напътствията на бившия си ученик и за втори път от няколко дни Чарли се подписа под официален документ.

След като се облече, видя, че Сал и Кити го чакат на входната врата, но колкото и да го молеха, колкото и да плачеха, той не им позволи да го изпратят до гарата. Двете му сестри го целунаха — още нещо, което му се случваше за пръв път — и се наложи той да издърпа дланта си от ръката на Кити, която се бе вкопчила в него, за да вземе увития в амбалажна хартия пакет — беше опаковал в него целия си багаж.

Отиде сам на пазара и влезе за последно във фурната. Двамата хлебари се зарекоха, че когато се върне, щял да завари всичко, както си е сега. Чарли си тръгна от фурната и видя, че друго момче, някъде към година по-малко от него, вече е заело мястото му на пазара и продава кестени. Тръгна бавно през тържището към гара „Кингс Крос“ — не се обърна нито веднъж.

Яви се половин час преди посоченото време и веднага отиде при сержанта от наборната комисия, при когото предния ден се беше записал доброволец.

— Добре дошъл, Тръмпър, вземи си чаша чай и после чакай на трети перон.

Чарли не помнеше кога за последен път са му заповядвали какво да прави, още по-малко — кога се е подчинявал. Вероятно преди да умре дядо му.

На трети перон вече се бяха струпали доста мъже — униформени и цивилни — някои бъбреха на висок глас, други стояха смълчани и самотни, всеки изразяваше по свой си начин усещането за несигурност.

В единайсет, три часа след времето, когато им бяха казали да се явят, най-сетне им наредиха да се качват на влака. Чарли побърза да седне в ъгъла на неосветено купе и се загледа през покрития със сажди прозорец — никога дотогава не беше виждал провинциална Англия. В коридора някой свиреше малко фалшиво на устна хармоника най-новите шлагери. Минаваха през гари, някои от които Чарли не бе и чувал: Питърсбъро, Грантам, Нюарк, Йорк, а тълпите по перона махаха на героите във влака. В Дърам спряха, та локомотивът да зареди въглища и вода. Сержантът от наборната комисия им каза да слязат, да се поразтъпчат и да пийнат чай и добави, че ако извадят късмет, може да получат и нещо за хапване.

Чарли тръгна да се разхожда по перона, както дъвчеше клисавата кифла под звуците на военния оркестър, който свиреше „Земя на надежда и слава“[1]. Войната беше навсякъде. Качиха се отново във влака и от перона с кърпички им замахаха жени с капели, които цял живот щяха да си останат стари моми.

Влакът продължи с потракване на север, все по-далеч и по-далеч от врага, докато накрая спря на гара „Уейвърли“ в Единбург. На перона ги посрещнаха капитан, трима сержанти и хиляда жени.

Чарли чу как някой казва:

— Хайде, старшина!

След миг напред излезе мъж — същинска канара, сигурно беше висок към два метра, гърдите му бяха окичени с какви ли не медали.

— Стройте се — изкрещя великанът на непознат за Чарли диалект.

Сетне бързо — но както младежът щеше да научи впоследствие, твърде бавно според представите му — строи мъжете в редици по четирима и изкозирува на някакъв човек, вероятно офицер, както отсъди Чарли.

— Всички са налице — рапортува грамадният мъж, другият — Чарли не бе виждал по-добре облечен човек — също изкозирува.

До старшината изглеждаше дребничък, макар че сигурно бе висок към метър и осемдесет. Униформата му беше безупречна, въпреки че по нея нямаше медали, а ръбът на панталоните бе толкова остър, сякаш младият офицер ги обличаше за пръв път. В ръката с ръкавица държеше къса кожена палка, с която от време на време удряше лекичко отстрани по крака си, все едно е яхнал кон. Чарли се вторачи в хубавия му офицерски колан и кафявите кожени обуща. Бяха лъснати до блясък, точно както обувките на Ребека Салмън.

— Аз съм капитан Трентам — представи се той на тълпата необучени воини с акцент, който, както си помисли Чарли, по прилягаше на Мейфеър[2], отколкото на гара в Шотландия. — Отговарям за личния състав на батальона — допълни мъжът, като пристъпваше от крак на крак. — Докато сте разквартирувани в Единбург, ще бъдете на мое подчинение. Първо ще отидем в казармата, за да получите завивки. Вечерята е в деветнайсет нула нула, осветлението се гаси в двайсет и един часа. Утре сутрин тръбата ще ви вдигне в пет часа, до шест, когато започва строевата подготовка, трябва да сте закусили. Така ще бъде през следващите три месеца. И от мен да го знаете, чакат ви три месеца истински ад — допълни той някак злорадо. — През това време пряк началник ще ви бъде старшина Филпот. Сражавал се е на Сома, където е бил удостоен с военен медал, така че е наясно какво ви чака, когато накрая отидете във Франция и застанете лице в лице с врага. Не пропускайте нито дума от онова, което ще ви каже, защото именно тя може да ви спаси живота. Поемете частта, старшина!

— Слушам! — излая Филпот.

Пъстрата тълпа изгледа уплашено мъжа, който през следващите три месеца щеше да отговаря за живота им. В края на краищата беше виждал противника и се беше прибрал в родината, за да разказва.

— Е, да тръгваме — подкани той и закрачи пред подопечните си, понесли багажа в какво ли не, като се почне от очуканите куфари и се стигне в пакетите, увити в амбалажна хартия, по улиците на Единбург — бързаше вероятно от страх да не би местните жители да забележат колко недисциплинирани са новобранците.

Въпреки че те изглеждаха пълни аматьори, минувачите спираха, насърчаваха ги с възгласи и им ръкопляскаха. Чарли забеляза с крайчеца на окото, че един от насъбралите се е опрял единствената си ръка в единствения си крак. След двайсетина минути вече бяха изкачили най-високия хълм, който младежът беше виждал и от който буквално останаха без дъх, и влязоха в казармата в Единбургската крепост.

Оная вечер Чарли почти не отвори уста — слушаше различните диалекти на мъжете около себе си. След вечерята, която се състоеше от грахова супа — „По едно грахче на всеки“, подметна ехидно дежурният ефрейтор — и от вкусно говеждо, Чарли, който с всяка изминала минута научаваше нови и нови думи, беше разквартируван в просторен гимнастически салон, където временно бяха наслагани четиристотин легла, широки само шейсет сантиметра и отстоящи едно от друго едва на трийсетина сантиметра. Върху тъничкия росерен дюшек имаше един чаршаф, една възглавница и едно одеяло. Такива били разпоредбите на краля.

За пръв път на Чарли му хрумна, че условията в къщата на Уайтчапъл Роуд могат да минат и за луксозни. Беше капнал от умора, свлече се на неоправеното легло и заспа, въпреки това на другата заран се събуди още в четири и половина. Днес обаче не му се налагаше да ходи за стока, нито пък можеше да избира каква ябълка да изяде на закуска — зелена или червена.

В пет часа самотната тръба извади другарите му от тревожния унес. Чарли вече беше станал, беше се измил и се бе облякъл, когато в помещението влезе мъж с две нашивки върху ръкава. Той затръшна вратата и изкрещя:

— Ставайте, ставайте де!

Зарита долната табла на леглата, където още имаше заспали. Новобранците наскачаха и се наредиха на опашка, за да се измият на легените с ледена вода, която се сменяше само веднъж на трима души. Някои отидоха и до тоалетната в дъното на коридора, която според Чарли смърдеше по-ужасно и от средата на Уайтчапъл Роуд в задушен летен ден.

Закуската се състоеше от черпак овесена каша, половин чаша мляко и парче сухар, никой обаче не възропта. Веселата олелия, която цареше в помещението, не би оставила у германците и следа от съмнение, че новобранците са сплотени срещу общия враг.

В шест, след като леглата бяха оправени и проверени, всички излязоха в студената тъмна нощ и отидоха на плаца, покрит с тънък слой сняг.

— Ако това тук е хубавата Шотландия — каза някой на лондонско просторечие, — тогава аз съм холандец.

Чарли се усмихна за пръв път, откакто бе напуснал Уайтчапъл, и отиде при младеж, който бе доста по-нисък от него и който, пъхнал длани между бедрата си, ги търкаше, за да се постопли.

— Откъде си? — попита той.

— От Поплър[3], мой човек. А ти?

— От Уайтчапъл.

— Значи не си от нашите.

Чарли се вторачи в новия си познат. Момчето бе високо най-много метър и шейсет, беше кльощаво, с черна къдрава коса и блеснали очи, които постоянно шареха, сякаш хлапакът само се чуди каква беля да направи. Лъснатият костюм с кръпки на лактите му беше възголям, раменете под него приличаха на закачалка.

— Казвам се Чарли Тръмпър.

— Томи Прескот — екна в отговор.

Младежът протегна топла длан. Чарли я стисна силно.

— Тихо там в строя — ревна старшината. — А сега се стройте в редици по трима. Най-високите отдясно, най-ниските отляво. И по-чевръсто!

Те се разделиха.

Следващите два часа посветиха на онова, което старшината нарече „строева подготовка“. Снегът се сипеше ли, сипеше от небето, но Филпот явно си бе наумил по плаца да не се задържи и снежинка. Новобранците маршируваха в редица по четирима, която, както Чарли научи след време, се наричала „взвод“. Движеха ръцете на височината на кръста и вдигнали глава, правеха по сто и двайсет крачки на минута.

— По-бодро, момчета!

— Марширувайте в крак!

Ето какво Чарли чуваше непрекъснато.

— Швабите също маршируват някъде и само това и чакат да ви се нахвърлят — убеждаваше ги старшината под сипещия се сняг.

Ако още си беше в Уайтчапъл, Чарли на драго сърце би кръстосвал напред-назад из пазара от пет сутринта до седем вечерта, а после би изиграл в клуба и някой боксов рунд, би обърнал една-две бири и на другия ден би повторил всичко отначало, без дори да се замисля, но когато в девет часа старшината им даде десет минути почивка, той направо се свлече — едвам се държеше на крака. Вдигна очи и видя, че Томи Прескот се е надвесил над него.

— Една цигара?

— Не, благодаря. Не пуша — отвърна Чарли.

— С какво се занимаваш? — поинтересува се другият младеж, както си палеше цигарата.

— Имам хлебарница на ъгъла на Уайтчапъл Роуд — поясни Чарли — и…

— Я не се занасяй — прекъсна го Томи. — Сега остава да ми кажеш, че баща ти е кмет на Лондон.

Чарли се засмя.

— Не съвсем. Ами ти с какво си вадиш хляба?

— Работех в една пивоварна. „Уитбред и сие“ на Чизел стрийт в Централен Лондон. Товарех буретата на впрегната в коне каруца и ги разкарвах из Ийст Енд. Е, не ми плащаха много, но всяка вечер се отцепвах като свиня.

— И защо си се записал доброволец?

— Дълго е за разправяне — рече Томи. — Като начало…

— Ей, вие там! Бързо в строя — ревна старшина Филпот и през следващите два часа и двамата нямаха дъх да си кажат и дума: маршируваха напред-назад, напред-назад, докато накрая Чарли не изпита чувството, че когато накрая спрат, краката му със сигурност ще се подкосят.

Обядът се състоеше от хляб и сирене, каквито той не би дръзнал да предложи на госпожа Смели. Докато се хранеха лакомо, научи как на осемнайсет години Томи трябвало да избира дали две години да търка наровете, или да се запише доброволец и да се сражава за краля и за родината. Хвърлил чоп и се паднал кралят.

— Две години ли? — учуди се Чарли. — Защо?

— Задигах по някое буре бира и се спазарявах с по-отраканите кръчмари. Правех го още от самото начало. Но накрая ме спипаха. Инак можех да си карам така до Второ пришествие. А преди един век са щели или да ме обесят на мига, или да ме изселят в Австралия, така че не мога да се оплача. В края на краищата съм учил за това.

— Как така си учил за това? — попита Чарли.

— Ами баща ми беше професионален джебчия. Неговият баща също. Само да беше видял каква физиономия направи капитан Трентам, когато разбра, че съм предпочел да служа в стрелковия полк, вместо да се връщам в пандиза.

Обядът продължи всичко на всичко двайсет минути, после ги заведоха да им раздадат униформи. Оказа се, че Чарли е стандартният размер, и бързо му намериха подходяща униформа. Виж, за Томи се наложи да търсят дълго куртка и панталони, с които той да не изглежда така, сякаш е тръгнал на надбягване с чували.

Върнаха се в спалното помещение, Чарли сгъна най-хубавия си костюм и го прибра под леглото до това на Томи, после тръгна да се разхожда с напета стъпка в новата си униформа.

— Свалени са от мъртъвци — предупреди Томи, след като огледа хубаво куртката на своя приятел.

— Как така от мъртъвци?

— Тия униформи са върнати от фронта. Изпрали са ги и са ги позакърпили — поясни другият младеж и посочи петсантиметровата кръпка точно над сърцето на Чарли. — Готов съм да се обзаложа, че е от щик — допълни той.

След още два часа строева подготовка на леденостудения плац ги пуснаха за вечеря.

— Пак тоя проклет клисав хляб и вмирисано сирене — изсумтя мрачно Томи, Чарли обаче бе прегладнял като вълк и без да роптае, събра с навлажнен пръст всички трошици до последната.

И тази вечер се свлече изнемощял на леглото.

— Е, как мина първият ден в кралската войска? Доволни ли сте? — попита дежурният ефрейтор, когато в девет вечерта влезе да угаси газеничетата в спалното помещение на казармата.

— Доволни сме, доволни сме, и още как, ефрейторе — отвърнаха всички в ехиден хор.

— Това да се чува — рече мъжът. — Защото първия ден винаги ви щадим.

Проехтя дружна въздишка, която Чарли бе готов да се обзаложи, че са чули чак в центъра на Единбург. Всички продължиха да си говорят припряно и след като ефрейторът си тръгна. По едно време Чарли долови как от крепостната стена свирят отбой и потъна в сън.

Щом на другата заран се събуди, скочи веднага от леглото, изми се и се облече още преди другите да са помръднали. Когато сутрешната тръба изсвири за ставане, той вече беше сгънал завивките и си лъскаше ботушите.

— Много си ни ранобуден! — възкликна Томи и се обърна в леглото. — Какво си се разбързал, и бездруго ще ни дадат на закуска кренвирши, които не стават за ядене.

— Поне ще са топли, ако си пръв на опашката — възрази Чарли. — Пък и…

— Краката на пода! На пода, казах — ревна ефрейторът, след като влезе в спалното помещение и заблъска с палката по долната табла на леглата.

— Да де — възкликна Томи и се опита да прикрие прозявката. — Ти си човек с имоти, налага ти се да ставаш по нощите, за да си сигурен, че работниците вече са на линия и не кръшкат.

— Вие там двамата, престанете да говорите. По-чевръсто — скастри ги ефрейторът. — Обличайте се по-бързо, в противен случай ви пращам наряд в кухнята.

— Вече съм облечен, ефрейторе — обади се Чарли.

— Не ми отговаряй, момче, освен ако не искаш да чистиш нужниците.

Тази закана беше достатъчна, та Томи да се стресне и да стъпи на пода.

Втората сутрин отново бе посветена на строева подготовка, съпътствана от снега, който този път ги беше изпреварил и беше натрупал цели пет сантиметра. На обяд пак им дадоха хляб и сирене. Според заповедта обаче следобедът бе определен за „игри и активна почивка“. Смениха униформите със спортен екип и пак в редица се затичаха към спорната зала за гимнастика, а след това трябваше да изслушат напътствията на треньора по бокс.

Чарли, който вече бе средна категория, изгаряше от нетърпение да се качи на ринга, докато Томи успя някак да се скрие и да не участва в тренировката въпреки застрашителното присъствие на капитан Трентам, който не спираше да удря лекичко с палката по крака си и сякаш постоянно ги държеше под око. Онзи следобед по устните на капитана се мярваше усмивка само ако забележеше, че някой е повален в нокаут. Ако Томи му се изпречеше пред погледа, той се свъсваше.

— Това е то, по рождение съм си пройдоха — сподели по-късно същата вечер Томи с Чарли, който, забил поглед в тавана, лежеше на кревата. — Ще излезем ли някога от тая дупка? — попита той малко по-късно дежурния ефрейтор, дошъл да угаси осветлението в спалното помещение.

— Ще ви пуснат в събота вечерта. Три часа градски отпуск — от шест до девет вечерта, можете да ходите където си поискате. Но не бива да се отдалечавате от казармата на повече от три километра, трябва да се държите както приляга на войници от стрелковия полк, и сте длъжни да се явите в казармата трезви като кукуряци точно в девет без две минути. Сладки сънища, пиленца.

Това бяха последните думи на ефрейтора, преди той да обиколи помещението и да угаси газеничетата.

Когато най-сетне дойде и съботната вечер, двамата капнали от умора редници с подути ходила и изтръпнали крайници тръгнаха да обикалят града и да разглеждат каквото могат за три часа, пък и разполагаха само с по пет шилинга, което ограничи споровете коя кръчма да посетят.

Въпреки това Томи очевидно знаеше как да получи от всеки кръчмар най-много бира за възможно най-малко пари, макар че Чарли не разбираше какво си говорят, а те не разбираха него. В последната спирка — пивница „Доброволецът“, Томи дори изчезна някъде заедно с жената зад тезгяха, наперено закръглено момиче на име Роуз. Върна се след десет минути.

— Какво правихте? — полюбопитства Чарли.

— А ти какво мислиш, че сме правили, смотаняк такъв!

— Да де, но ви нямаше само десет минути.

— И десет минути са предостатъчни — обясни Томи. — За тая работа само на офицерите им трябва повече време.

Следващата седмица имаха първото занятие по стрелба и по ръкопашен бой с щик, дори урок по разчитане на карти. С картите Чарли нямаше трудности, докато на Томи му трябваше само един ден, за да се справи с пушката. На третото занятие вече я разглобяваше и сглобяваше по-бързо и от преподавателя.

В сряда сутринта на втората седмица капитан Трентам им изнесе първата лекция по история на Кралския стрелкови полк. Чарли беше много доволен, ако не се брои това, че Трентам остави у всички впечатлението, че не са достойни да бъдат в един полк с него.

— Онези, от нас, които са избрали Кралския стрелкови полк, защото се чувстват свързани исторически или по кръвна линия с него, надали смятат, че славата му ще се увеличи с тия престъпници, допуснати при нас само защото сме във война — натърти капитанът и изгледа Томи.

— Надут пуяк — изсъска младежът достатъчно силно, та да го чуят всички в залата, освен капитана.

Новобранците захихикаха, а Трентам се свъси.

В четвъртък следобед се появи отново в гимнастическия салон, този път обаче не потупваше с палката отстрани по крака си. Беше облечен в бяла фланелка, тъмносини гащета и дебел бял пуловер, не по-малко чисти от униформата му. Тръгна да се разхожда и да наблюдава как върви физическата подготовка — както и преди, и този път той прояви особен интерес към случващото се на боксовия ринг. В продължение на един час разделяха мъжете на двойки и им обясняваха основните правила първо за защита, после и за нападение.

— Дръж гарда, момче — ехтеше в залата всеки път, когато юмруците докоснеха брадичката на противника.

Когато и Чарли и Томи се качиха през въжетата на ринга, Томи вече бе обяснил на приятеля си, че се надява да приключат бързо и смята да мине метър.

— Ей, вие двамата, боксирайте се като хората — изкрещя Трентам и Чарли започна да удря Томи по гърдите, но съвсем лекичко, за да не го заболи. — Ако продължавате да се боксирате като женки, ще се кача на ринга и ще ви нокаутирам и двамата — допълни капитанът.

— Мен ако питаш, не може да нокаутира и муха — изшушука Томи, този път обаче Трентам го чу и за ужас на треньора моментално се метна на ринга.

— Ще ти дам аз на теб да се разбереш.

Помоли треньора да му сложи боксови ръкавици.

— Ще играя по три рунда с всеки от двамата — оповести Трентам, докато треньорът волю-неволю му връзваше ръкавиците.

Всички в залата бяха притаили дъх и ги гледаха.

— Ти ще бъдеш пръв. Как се казваш? — попита капитанът и посочи Томи.

— Прескот — ухили се младежът.

— А, да, престъпникът — рече Трентам и още през първата минута прогони усмивката от лицето на Томи, който сякаш танцуваше около него, само и само да не си изпати.

Във втория рунд капитанът започна да удря крошета, които обаче не бяха достатъчно силни, за да повалят Томи — беше запазил унижението за третия рунд, когато фрасна на младежа от Поплър съкрушителен ъперкът, който той така и не забеляза. Изнесоха го от ринга и сложиха ръкавиците на Чарли.

— Твой ред е — оповести Трентам. — Как се казваш?

— Тръмпър.

— Е, Тръмпър, дай да приключваме бързо — беше единственото, което изрече капитанът, преди да се устреми към него.

През първите две минути Чарли се защитаваше добре: току се навеждаше и отскачаше при въжетата или в ъгъла, припомнил си всички умения, получени в младежкия клуб на Уайтчапъл. Дори му се струваше, че като нищо би могъл да натрие носа на капитана, ако онзи проклетник нямаше очевидното предимство на по-голямото тегло и ръст.

През третата минута младежът вече бе набрал достатъчно смелост, та за радост на сеирджиите да удари някое и друго кроше на капитана. Към края на рунда усещаше, че се е справил, общо взето, добре. Чу се свирката на рефера, Чарли метна ръкавиците и понечи да се запъти към своя ъгъл. След миг капитанът ни в клин, ни в ръкав стовари пестник отстрани по носа му. Всички в залата чуха как хрущялът изпуква, Чарли залитна към въжетата. Присъстващите мълчаха, докато капитанът развързваше ръкавиците и слизаше от ринга.

— Никога не сваляй гарда — беше единственото, което Трентам изрече.

Вечерта, след като Чарли си легна, Томи се зае да проучва състоянието на лицето му.

— Извинявай, мой човек, заради мен си изпати. Тоя е садист. Но ти не бери грижа, ако германците не му светят маслото, ще го направя аз.

Чарли само се усмихна вяло.

До събота и двамата се бяха възстановили достатъчно и се наредиха заедно с другите от ротата на дълга опашка, за да си получат от касиера полагащите им се пет шилинга. Вечерта, по време на отпуската, жалките грошове се стопиха по-бързо, отколкото опашката, Томи обаче пак получаваше повече за по-малко пари от всеки друг новобранец.

В началото на третата седмица Чарли едвам напъхваше отекли пръсти в тежките кожени ботуши, отпуснати му от войската, веднъж обаче погледна редиците ходила, които всяка сутрин красяха пода в спалното помещение, и се убеди, че всичките му другари се мъчат не по-малко от него.

— Както е тръгнало, със сигурност ще дежуриш в кухнята, мой човек — разкрещя се ефрейторът.

Чарли го стрелна с поглед, но думите бяха предназначени за мъжа на съседното легло.

— Защо, ефрейторе? — възропта Томи.

— Заради чаршафите. Я ги погледни. Да си речеш, че нощес си спал с три жени.

— Да ти призная, ефрейторе, само с две.

— Много си устат, Прескот, веднага след закуска да се явиш при нужниците.

— Вече ходих по нужда, ефрейторе.

— Млъквай, Томи — скастри го Чарли. — Само си усложняваш живота.

— Гледам, влизаш ми в положението — изшушука Томи. — Не го понасям тоя ефрейтор. По-голям калтак е и от проклетите шваби.

— Дано наистина е така, момче, инак тежко ти — чу се отговорът на ефрейтора. — Това ти е единственият шанс да отървеш кожата. А сега беж към нужниците, и по-чевръсто.

Томи — къде ще ходи — се подчини колкото един час по-късно да се върне усмърдян като камара фъшкии.

— Ще изтребиш цялата германска армия, без да е гръмнала и пушка — рече Чарли. — Достатъчно е да се изправиш и да се помолиш вятърът да духа в правилната посока.

Коледа и Нова година минаха вяло — нямаше кой знае какво за празнуване — а през петата седмица назначиха Чарли отговорник по взвод.

— Както е тръгнало, нищо чудно още тук да те произведат полковник — ухили се Томи.

— Я не ставай за смях — отвърна Чарли. — През тези три месеца се редуваме — известно време всеки от нас е отговорник по взвод.

— Надали ще рискуват с мен — вметна другият младеж. — Ще насоча пушките към офицерите и първият, когото ще гръмна, ще бъде онова говедо Трентам.

Чарли установи, че му е приятно през тези седем дни да организира взвода, и съжали, когато седмицата свърши и отговорността беше прехвърлена на друг.

В края на шестата седмица вече разглобяваше и смазваше пушката точно толкова бързо, както и Томи, виж, нямаше точния мерник на приятеля си, който се оказа страхотен стрелец и улучваше всичко, което мърда на двеста метра от него. Дори старшината беше възхитен.

— Доста съм висял по стрелбищата на панаирите, вероятно се дължи на това — призна си Томи. — Но кога най-после ще мога да се целя по швабите?

— По-скоро, отколкото си мислиш, момче — обеща ефрейторът.

— Трябва да приключим с тримесечното обучение — намеси се Чарли. — Такива са разпоредбите на краля. Така че най-малко още месец няма да имаме тази възможност.

— Да им се не види и на разпоредбите — изсумтя Томи. — Подочух, че войната можела да свърши още преди да съм гръмнал и веднъж по германците.

— Надали — вметна ефрейторът, а Чарли зареди пушката и се прицели.

— Тръмпър — ревна някой.

— Аз — отвърна Чарли, изненадан, че дежурният сержант е застанал до него.

— Вика те комендантът. Идвай с мен.

— Но, сержанте, не съм направил нищо…

— Не спори, момче, тръгвай с мен, и толкоз.

— Сигурно те водят на разстрел — подметна Томи. — Само защото си подмокряш леглото. Кажи им, че нямам нищо против аз да натисна спусъка. Така поне ще си сигурен, че всичко ще приключи бързо.

Чарли махна патрона от пълнителя, остави на земята пушката и хукна подир сержанта.

— Ей, и не забравяй, можеш да поискаш да ти вържат очите. Жалко, че не пушиш — бяха последните думи на Томи, които Чарли чу, докато прекосяваше на бегом плаца.

Сержантът спря пред комендантството, а Чарли го настигна запъхтян точно когато вратата беше отворена от старши сержант, който се обърна към него и рече:

— Застани мирно една крачка зад мен, момче, и не говори, ако не те питат. Разбра ли?

— Тъй вярно, старши сержант.

Чарли мина с него през вестибюла и стигна при друга врата, на която пишеше: „Капитан Трентам, комендант“. Сърцето му биеше като обезумяло. Старши сержантът почука тихо.

— Влез — каза отегчен глас и двамата влязоха. Спряха на четири крачки от вратата, точно пред капитан Трентам.

Старши сержантът изкозирува.

— Както заповядайте, водя ви редник Тръмпър, номер 7312087 — ревна той, макар че бяха най-много на метър от коменданта.

Той вдигна очи от писалището.

— А, да, Тръмпър. Сещам се, фурнаджийчето от Уайтчапъл. — Чарли понечи да го поправи, но Трентам се извърна и погледна през прозореца — явно не очакваше отговор. — Старшината те наблюдава от няколко седмици — продължи комендантът — и смята, че можеш да бъдеш повишен в младши ефрейтор. Да ти призная, имам съмнения, но наистина съм съгласен, че от време на време трябва да повишаваме в чин някой доброволец, за да поддържаме бойния дух в редиците. Нали, Тръмпър, ще поемеш тази отговорност? — добави той, но пак не си направи труда да погледне Чарли.

Младежът не знаеше какво да отговори.

— Да, коменданте, благодаря ви, коменданте — рече старши сержантът и пак ревна: — Кръгом! Ходом марш, леви, десни, леви, десни.

След десет секунди младши ефрейтор Чарли Тръмпър от Кралския стрелкови полк се озова на плаца.

— Младши ефрейтор Тръмпър ли! — ахна невярващо Томи, щом научи новината. — Това означава ли, че трябва да ти козирувам?

— Не ставай за смях, Томи — ухили се Чарли, след което приседна на крайчеца на леглото и заши върху ръкава на униформата си една нашивка.

На другия ден десетимата души, от които се състоеше поверената му част, съжалиха, задето предишните четиринайсет години той е ходел рано-рано всяка сутрин на уличната сергия. Чарли не ги оставяше на мира, държеше всичко да е безупречно: и строевата подготовка, и ботушите, и униформите, и обучението по стрелба, и ги притискаше все повече и повече. Най-горд обаче бе през единайсетата седмица, когато излязоха от казармата и отидоха в Глазгоу — там Томи спечели първа награда по стрелба с пушка, като победи всички офицери и редниците от седем други полка.

— Ти си ни гений — възкликна Чарли, след като полковникът поднесе на приятеля му сребърната купа.

— Съмнявам се в цял Глазгоу да има джебчия, който да ми стъпи и на малкия пръст — беше единственото, което Томи каза по въпроса.

Тържественият преглед на полка се състоя в събота, двайсет и трети февруари 1918 година, накрая по плаца мина и частта на Чарли, която маршируваше в такт с военния оркестър. Чарли за пръв път се почувства воин, макар че Томи пак си приличаше на чувал с картофи.

Когато прегледът завърши, старшина Филпот ги поздрави и преди да ги освободи им съобщи, че до края на деня са в градски отпуск, но трябвало да се приберат в казармата и да са по леглата най-късно в полунощ.

Доброволците за последен път се пръснаха из Единбург. Томи отново взе нещата в свои ръце и поведе единайсети взвод от кръчма на кръчма — всички се изпонапиха и накрая се озоваха в любимата си пивница „Доброволецът“ на Лийт Уок.

Десетимата щастливи редници наобиколиха пианото и докато обръщаха халба след халба, запяха „Прибери неприятностите в раницата“, сетне подкараха целия си репертоар, който не бе особено богат, та се наложи да повтарят песните. Томи, който им пригласяше с устната хармоника, забеляза, че Чарли не може да откъсне очи от кръчмарката Роуз, която, макар че отдавна бе прехвърлила трийсетте, се задяваше с всички млади новобранци подред. Томи се отдели от групата около пианото и дойде при приятеля си, седнал на тезгяха.

— Хвърлил си й око, а, мой човек?

— Да, но нали ти ходиш с нея — отвърна Чарли, все така зяпнал дългокосата блондинка, която се преструваше, че не ги забелязва.

Направи му впечатление, че блузата й е разкопчана повече от обикновено.

— Чак пък да ходя! — възкликна Томи. — А и съм ти длъжник заради счупения нос. — Чарли прихна, когато другият младеж добави: — Я да видим дали ще го уредим.

Той намигна на Роуз, после остави Чарли и отиде при кръчмарката в другия край на тезгяха.

Чарли не набра смелост да ги погледне, макар че с крайчеца на окото видя в огледалото над тезгяха, че двамата си шушукат нещо. Роуз го стрелна един-два пъти с очи. След миг Томи отново беше при своя приятел.

— Готово, Чарли! — оповести той.

— В смисъл?

— Казах ти вече, вредих те. Трябва само да отидеш в бараката зад кръчмата, където държат празните щайги, след мъничко Роуз ще дойде при теб.

Чарли продължи да седи като залепен за стола.

— Хайде де! Какво умуваш! — подкани Томи. — Побързай, докато оная проклетия не е размислила.

Чарли стана и без да поглежда назад, излезе през страничната врата. Надяваше се, че никой не го е видял как тича по тъмния коридор и се измъква в задния двор. Застана сам на ъгъла и запристъпва от крак на крак, за да се постопли — чувстваше се кръгъл глупак. Втресе го и му се прииска да се върне в кръчмата. След малко пак потрепери, кихна и реши, че е чакал достатъчно и е време да се върне при другарите си и да забрави цялата история. Тъкмо тръгна към входа, когато отвътре изхвърча Роуз.

— Здрасти, аз съм Роуз. Извинявай, че се забавих, но точно когато ти излезе, дойде един клиент.

Той я погледна в мъждивата светлина, просмукваща се през прозорчето над вратата. Кръчмарката беше разкопчала още едно копче, изпод което се подаваше черният й корсет.

— Чарли Тръмпър — представи се младежът и протегна ръка.

— Знам — изкиска се жената. — Томи ми разказа всичко за теб, спомена и че в леглото никой от взвода не можел да се мери с теб.

— Е, поизхвърлил се е — изчерви се Чарли, а Роуз се пресегна и го хвана за ръцете.

Целуна го първо по врата, после и по лицето и накрая по устата. Раздалечи обиграно устните му и пъхна език.

В началото Чарли недоумяваше какво става, после обаче му стана толкова приятно, че продължи да прегръща жената и не след дълго дори притисна език в нейния. Първа се дръпна Роуз.

— Къде си се разбързал, Чарли. Отпусни се де. В тая работа наградите ги получават най-издръжливите, а не най-бързите.

Чарли отново започна да я целува, този път по-полека, и усети как една от щайгите се е забила в задните му части. Прокара плахо длан по лявата гърда на кръчмарката и се понамести — не знаеше какво да прави от тук нататък. Но това не бе чак толкова важно, защото Роуз бе наясно какво точно се очаква от нея: разкопча припряно и останалите копчета на блузата си и оголи пищна гръд. Вдигна крак, опря го в купчината щайги и показа розово бедро. Притеснен, младежът прокара ръка по меката плът. Щеше му се да плъзне пръсти нагоре, но продължи да стои като вцепенен, сякаш е на застинал кадър от черно-бял филм.

Роуз отново пое нещата в свои ръце, махна длани от врата му и се зае с копчелъка му. След миг пъхна длан под гащите му и започна да я движи напред-назад. Чарли недоумяваше какво точно става, макар да бе сигурен, че си е струвало да му счупят носа.

Роуз затърка все по-бързо, а със свободната ръка си смъкна гащите. Младежът едва се владееше. По едно време кръчмарката спря и си погледна роклята отпред.

— Ако наистина си най-добрият във взвода, по-добре германците да спечелят войната.

На другата сутрин върху дъската за обяви се появи заповед на коменданта. Според нея новият батальон към Кралския стрелкови полк бил достатъчно подготвен и разполагал с достатъчно мощ, за да се присъедини към войските на Антантата на Западния фронт. Чарли се запита дали дружбата, която през последните месеци е сплотила такава разнородна тълпа от момчета, е достатъчна, та те да влязат в битка с елита на германската войска.

Докато пътуваха с влака обратно на юг, на всяка гара отново ги приветстваха и насърчаваха, и този път Чарли си помисли, че сега вече наистина може би заслужават уважението на жените с капелите. Вечерта локомотивът най-сетне навлезе в Мейдстоун, където всички слязоха и бяха отведени в местните казарми на Кралския западнокентски полк.

На заранта, точно в шест часа, капитан Трентам проведе пълен инструктаж: новобранците научиха, че ще бъдат прехвърлени с кораб в Булон и след още десет дни обучение ще отидат в Етапл, където ще се присъединят към войските под командването на подполковник сър Данвърс Хамилтън, който бил удостоен с медал „За особени заслуги“ и който, както ги увери комендантът, подготвял мощен щурм срещу отбранителната линия на германците. Сутринта провериха оръжието и боеприпасите, а по обяд се качиха по мостика на чакащия военен кораб на Негово Величество краля „Решителност“.

Сирената изсвири шест пъти и корабът с хиляда войници, струпани по палубата и пеещи „Далеч е Типърери“, потегли от Дувър.

— Бил ли си някога в чужбина, ефрейторе? — попита Томи.

— Не, ако не броим Шотландия — отвърна Чарли.

— Аз също — призна притеснен другият младеж. След малко изпелтечи: — Страх ли те е?

— Не, разбира се — рече Чарли. — Направо съм си вцепенен от ужас.

— Аз също — рече Томи.

— Довиждане, Пикадили, сбогом, Лестър Скуеър. Далеч, много далеч е…

[1] Песен в прослава на Британската империя. — Б.пр. ↑

[2] Скъп лондонски квартал в Уест Енд, известен с луксозните си магазини и хотели. — Б.пр. ↑

[3] Бедняшки квартал в Ийст Енд. — Б.пр. ↑

4.

Няколко минути след като английският бряг се скри от поглед, Чарли усети, че му се гади.

— Никога не съм се качвал на кораб — призна си той пред Томи, — ако не броим увеселителните параходчета в Брайтън.

Над половината мъже около него повръщаха почти през цялото пътуване — изхвърляха малкото храна от оскъдната закуска.

— Доколкото виждам, офицерите не драйфат — отбеляза Томи.

— Може би са свикнали да се придвижват с кораби.

— Или повръщат по каютите.

Когато най-сетне зърнаха френския бряг, войниците на палубата се поободриха. Единственото, което искаха, бе да стъпят на суша. Ако това изобщо можеше да се нарече суша: небето сякаш се продъни още в мига, когато частите слязоха на френска земя. Старшината ги предупреди да се приготвят за двайсет и четири километров преход.

Чарли поведе през калта своята част — под съпровода на устната хармоника на Томи мъжете запяха песни от мюзикхолите. След като пристигнаха в Етапл и опънаха за през нощта палатките, Чарли си помисли, че в сравнение с условията тук гимнастическият салон в Единбург е бил същински палат.

След отбоя две хиляди очи се затвориха и войниците в брезентовите палатки се опитаха да поспят. Всеки взвод бе излъчил по двама постови, които съгласно заповедта трябваше да се сменят на два часа с друга двойка, така че никой да не бъде лишен от почивка. По жребий на Чарли му се падна да дежури от четири часа нататък заедно с Томи.

Дълго се мята на бабунестата влажна френска земя и след неспокойната нощ се събуди в четири — изрита Томи, но той само се обърна и пак заспа. След няколко минути Чарли вече беше пред палатката — закопча куртката и се опита да се постопли, като се потупваше по гърба. Очите му свикнаха със здрача и той съзря редиците кафяви палатки, опънати докъдето поглед стига.

— Добро утро, ефрейторе — поздрави Томи, появил се някъде в четири и двайсет. — Случайно да ти се намира кибрит?

— Не. Трябва на всяка цена да пийна какао, нещо топло.

— На твоите заповеди, ефрейторе.

Томи се отправи към палатката на готвачите и след половин час се появи отново с две канчета топло какао и две парчета сухар.

— Но захар няма — предупреди той Чарли. — Пазят я само за сержантите и онези над тях. Казах им, че си предрешен генерал, ония обаче отсякоха, че всички генерали били в Лондон и спели сладко-сладко в леглата си.

Чарли се усмихна, обхвана с длани канчето и отпи бавно, за да се наслади на топлата напитка.

Томи огледа хоризонта.

— И къде са проклетите германци, за които ни надуха главите да ни разказват?

— Един бог знае — отвърна другият младеж. — Но можеш да бъдеш сигурен, че са някъде наблизо и вероятно също се питат къде сме ние.

В шест часа той вдигна от сън останалите от частта. Те станаха и се приготвиха за проверката: свалиха палатката и до шест и половина успяха да я сгънат на малък квадрат.

Тръбата изсвири отново — знак, че е време за закуска, и мъжете се наредиха на опашка, която би сгряла сърцето на всеки уличен търговец по Уайтчапъл Роуд.

Когато най-сетне дойде редът и на Чарли, той поднесе канчето, за да получи черпак лепкава каша и резен клисав хляб. Томи намигна на младока в дълга бяла куртка и панталони на сини карета.

— Само като си помисля колко съм чакал да я опитам тая прословута френска кухня!

— Колкото повече приближавате фронта, толкова по-лоша става храната — обеща готвачът.

Следващите десет дни прекараха в Етапл: сутрин маршируваха по дюните, следобед ги обучаваха как да се предпазват от отровния газ, а вечер капитан Трентам им обясняваше колко много начини имало да умрат.

На единайсетия ден си събраха багажа, сгънаха палатките и бяха строени по роти, за да посрещнат командващия полка.

Над хиляда мъже се наредиха на квадрат насред разкаляното френско поле — всички се питаха дали след трите месеца обучение и десетте дни „аклиматизация“ наистина са готови да се изправят лице в лице с мощта на германската войска.

— Може би и те са били обучавани само три месеца — отбеляза обнадежден Томи.

Точно в седем часа се появи и подполковник сър Данвърс Хамилтън, яхнал врана кобила, която спря пред множеството. Хамилтън се обърна към войската с реч, от която Чарли запомни само, че цели петнайсет минути кобилата не се е помръднала.

— Добре дошли във Франция — подхвана подполковник Хамилтън и намести монокъла върху лявото си око. — Жалко само, че не случихте на време. — Някой в строя се засмя. — Но се опасявам, че трябва да действаме бързо, така щото швабите да побегнат с подвити опашки към Германия, където им е мястото. — Този път се раздаде по-силен смях. — И не забравяйте, играем на чужд терен, а и германците си нямат и представа от правилата на крикета.

Отново екна смях, макар Чарли да подозираше, че подполковникът говори съвсем сериозно.

— Днес — продължи Хамилтън — поемаме към Ипр, където ще направим лагер, преди да предприемем нов и, надявам се, окончателен щурм срещу предната линия на германците. Този път съм убеден, че ще направим пробив и че славните стрелци от Кралския полк ще извоюват победа. Дано имате късмет и Бог да пази краля.

След възгласите „ура“ полковият оркестър засвири химна. Бойците запяха от сърце, с цяло гърло.

След поредния петдневен поход най-сетне чуха първите артилерийски гърмежи, усетиха миризмата на окопите и по това разбраха, че очевидно наближават фронта. След още един ден подминаха големите зелени палатки на Червения кръст. Оная заран, в единайсет без нещо Чарли видя първия мъртъв войник, лейтенант от Полка на Източен Йоркшир.

— Ама че работа! — възкликна Томи. — Куршумите явно не правят разлика между офицерски състав и редници.

След още километър-два двамата се бяха нагледали на толкова много носилки, на толкова много трупове и крайници, откъснати от туловището, че вече не им беше до шеги. Разбра се, че батальонът е пристигнал на мястото, наричано от вестниците „Западен фронт“. Но никой военен кореспондент не бе в състояние да опише мрачното настроение, просмукало въздуха, и отчаянието, изписало се върху лицето на всекиго, прекарал там повече от няколко дни.

Чарли се вторачи в голите ниви, които някога сигурно бяха раждали плод. Само тук-там се мяркаше по някоя опожарена плевня, напомняща, че навремето и тук е имало цивилизация. Врагът не се виждаше никъде. Чарли отново се взря в околността, която щеше да се превърне в негов дом за доста време напред — стига той да не загинеше. Всеки войник знаеше, че на фронта средната продължителност на живота е седемнайсет дни.

Той остави мъжете да почиват в палатките и тръгна да поразузнае. Не след дълго излезе при тиловите траншеи — падаха се на неколкостотин метра пред палатките на лазарета и бяха известни като „хотелската част“, понеже се намираха на около петстотин метра зад предната линия, където всеки войник прекарваше по четири дни без прекъсване, след което му се разрешаваше да почива четири дни в тиловите траншеи. Чарли се приближи до предните окопи досущ турист, който е тръгнал да разглежда и няма нищо общо с войната. Поговори с шепата мъже, които, макар да бяха тук от няколко седмици, бяха оцелели — те го разпитваха за родината и се молеха да ги ранят леко, за да бъдат прехвърлени в най-близкия лазарет, и ако извадят късмет, да се приберат в Англия.

Над ничията земя просвистяха заблудени куршуми, Чарли коленичи и припълзя обратно в тиловите траншеи, за да обясни на своите какво да очакват, след като се придвижат още неколкостотин метра напред.

Разказа им, че окопите се простират докъдето поглед стига и че в тях се побират десет хиляди души наведнъж. Пред окопите, на двайсетина метра от тях, бе видял заграждения от бодлива тел с височина към метър — те, както му беше обяснил един стар ефрейтор, вече били отнели живота на хиляда души, натоварени със задачата да ги поставят. Зад загражденията се простирала ничията земя с площ петстотин акра, навремето собственост на невинно семейство, озовало се в епицентъра на чужда война. После идвали загражденията от бодлива тел на германците, сетне окопите, където въпросните германци ги причаквали.

Както личеше, и двете армии се спотайваха в подгизналите, гъмжащи от плъхове окопи с дни, а понякога и с месеци и чакаха другата страна да направи първата крачка. Делеше ги не повече от километър. Ако някой подадял глава да види какво става, от другата страна проехтявал куршум. При заповед за настъпление човек почти нямал шанс да измине и двайсетина метра. Ако излезел при бодливата тел, можел да умре по два начина, ако ли пък успеел да се добере до окопите на германците, вече можел да загине по десетки начини.

Дори и да си седял в окопите, пак можел да издъхне от холера, газ, гангрена, тиф или от болестите по краката, които се получавали заради дългото стоене в траншеите и които били съпроводени с такава канска болка, че войниците се пробождали с щиковете, само и само да не я усещат. Един стар сержант пък разказа на Чарли, че при нападение гинели точно толкова мъже, колкото и в тила, и не било особена утеха, че германците на неколкостотин метра от тях също се мъчат като грешни дяволи.

Чарли се опита да въведе някакъв ред в частта си. Мъжете на негово подчинение изпълняваха всекидневните си задължения, изгребваха водата от окопите и смазваха оръжието. Чарли пък събираше слухове и контраслухове за това какво им готви бъдещето. Подозираше, че единствен подполковникът в командния щаб зад предната линия има някаква представа какво всъщност става.

Дойдеше ли им редът да прекарат четири дни в предните окопи, подчинените на Чарли почти през цялото време изгребваха с канчетата литрите вода, които се изсипваха всекидневно от небето. Понякога водата достигаше до коленете на Чарли.

— Не се записах доброволец във флотата само защото не знам да плувам — вайкаше се Томи. — Никой не ме предупреди, че със същия успех мога да се удавя и в армията.

Макар и подгизнали до кости, премръзнали и гладни, те успяваха да запазят бодро настроение. Цял месец Чарли и частта му понасяха всички несгоди в очакване на нова заповед, след която да преминат в настъпление. Но през това време чуха само за една атака — на Фон Лудендорф. Германският генерал беше принудил войските на Антантата да преминат в отстъпление и да се изтеглят на близо шейсет и пет километра, при което бяха загинали четиристотин хиляди души, а други осемдесет хиляди бяха пленени. Вестоносецът, съобщаващ им тези новини, бе капитан Трентам и Чарли се дразнеше най-вече от това, че въпреки всичко той пак изглеждаше като изваден от кутийка, пак беше чист, спретнат и още по-лошо — сит. За разлика от тях капитанът очевидно не мръзнеше на дъжда.

Двама от мъжете в частта на Чарли вече бяха умрели, без дори да зърнат врага. Мнозина войници предпочитаха да влязат в бой, защото вече не вярваха, че ще оцелеят във война, която според слуховете щяла да продължава вечно. Разсейваха скуката единствено като намушкваха с щиковете плъховете, гребяха отново и отново водата, напълнила окопите, и от немай-къде слушаха как Томи свири втръсналите им стари песни на хармониката, която вече бе хванала ръжда.

Чак на първата седмица от третия месец най-сетне се получи заповед и пак ги строиха на импровизирания плац. Както бе възседнал кобилата, която не помръдваше, подполковникът с монокъла отново ги запозна с положението. На другата сутрин Кралският стрелкови полк трябвало да се придвижи към предната линия на германците със задачата да направи пробив в северния фланг на врага. Ирландските гвардейци щели да ги подкрепят от десния фланг, докато уелсците щели да нападнат отляво.

— Утре за стрелковия полк ще бъде ден на слава — увери ги подполковник Хамилтън. — А сега почивайте, битката ще започне още на развиделяване.

След като се върна в окопите, Чарли с изненада видя, че войниците са се развеселили от вестта как най-после ще влязат в истински бой. Всички пушки до последната бяха разглобени, почистени, смазани, проверени веднъж, сетне и втори път, всички ръчни минохвъргачки „Луис“ също бяха изпробвани многократно и смазани, накрая мъжете се обръснаха, преди да застанат лице в лице с противника. Първото бръснене на Чарли беше с леденостудена вода.

Бяха му обяснили, че на никого не му е лесно да заспи преди битка — мнозина се заеха да пишат дълги-предълги писма на близките си у дома, някои дори набраха смелост да съставят завещание. Чарли написа писмо на Дебелата фукла — и той не знаеше защо точно на нея — в което я помоли, ако не се върне, да се грижи за Сал, Грейс и Кити. Томи не написа на никого, но не само защото не знаеше да пише. В полунощ Чарли събра всички писма в частта, прихвана ги с връвчица и ги занесе на дежурния офицер.

Щиковете бяха старателно наточени и втъкнати, с всяка изминала минута сърцата туптяха все по-учестено, мъжете чакаха в мълчание заповедта за настъплението. Чарли изпитваше какви ли не чувства, от ужас до възторг, докато гледаше как капитан Трентам обикаля взводовете за последен инструктаж. Глътна наведнъж мъничкото ром, отпуснат преди битката на всички в окопите.

Зад окопа на Чарли застана младши лейтенант Мейкпийс, поредният офицер, когото младежът виждаше за пръв път. Приличаше на голобрад ученик и се представи нехайно, сякаш са на увеселение. Нареди на Чарли да строи частта няколко метра зад линията, та той да се обърне със слово към войниците. Десетимата премръзнали, уплашени мъже излязоха от окопа и заслушаха в цинично мълчание младичкия офицер. Командването бе избрало именно този ден, защото синоптиците твърдяха, че слънцето щяло да изгрее в пет часа и петдесет и три минути и нямало да вали. За слънцето се оказаха прави, но сякаш за да се потвърди колко са некадърни, в единайсет започна да ръми.

— Германски дъжд — каза Чарли на своите другари. — На чия страна все пак е Бог?

Лейтенант Мейкпийс се подсмихна криво. Зачакаха изстрела на сигналния пистолет, все едно той е свирка, с която реферът ще обяви началото на футболен мач.

— И не забравяйте, паролата е „Кренвирши с пюре“ — напомни лейтенант Мейкпийс. — Предайте и на другите.

В пет часа и петдесет и три минути иззад хоризонта надзърна кървавочервеното слънце, сигналният пистолет даде изстрел, а Чарли се обърна и видя озареното от светлината на куршума небе зад себе си.

Лейтенант Мейкпийс изскочи от окопа и се провикна:

— След мен!

Чарли също излезе от окопа, разкрещя се колкото му глас държи — по-скоро от страх, отколкото от нахъсаност — и се устреми към бодливата тел.

Лейтенантът не бе изминал и петнайсетина метра, когато го застигна първият куршум, той обаче продължи със сетни сили, докато излезе при бодливата тел. Чарли загледа вцепенен как Мейкпийс се свлича върху загражденията точно когато поредната градушка вражески куршуми направи безжизненото му тяло на решето. Двама смелчаци смениха посоката на движение и се завтекоха да му помогнат, ала и двамата така и не успяха да излязат при бодливата тел. Чарли беше само на метър от тях и тъкмо понечи да се промуши през дупката, зейнала в телта, когато Томи го изпревари. Чарли се обърна и се засмя — това бе последното, което помнеше от битката при Лис.

След два дни се събуди в палатка на лазарета, намираща се на около триста метра зад предната линия, и видя, че над него се е надвесило момиче в тъмносиня униформа с герб над сърцето. Говореше му нещо. Но Чарли го разбра само по мърдането на устните: не чуваше и дума. „Слава богу — помисли си. — Още съм жив и сега със сигурност ще ме върнат в Англия.“ Ако те освидетелстват, че си си загубил слуха, те пращат у дома. Такива бяха разпоредбите на краля.

За седмица обаче слухът му се възстанови напълно и върху устните му за пръв път грейна усмивка, когато видя, че до него стои Грейс и му сипва чай. Веднага щом научила, че по време на сражението е ранен войник на име Тръмпър, тя си издействала да я преместят в неговата палатка на лазарета. Каза на брат си, че е извадил късмет: въпреки че са го улучили с ръчна граната, той е изгубил само един пръст на крака си, при това не палеца, подметна младата жена на шега. Чарли беше разочарован — ако някой изгубеше палеца на крака си, веднага го връщаха в Англия.

— Ако не се брои пръстът, си се отървал само с драскотини и няколко цицини. Не е болка за умиране. След броени дни сигурно ще те върнат на фронта — допълни натъжена Грейс.

Чарли заспа. После се събуди. Дали Томи беше отървал кожата?

— Някакви новини от редник Прескот? — попита младежът дежурния офицер, след като той приключи с обиколката.

Лейтенантът прегледа списъка и се свъси.

— Задържан е под стража. Както личи, ще го изправят пред военен съд.

— Какво? Ама как така? Направил ли е нещо?

— Нямам представа — рече младичкият дежурен и се отправи към следващото легло.

На втория ден Чарли успя да хапне малко, на третия направи няколко болезнени крачки, а подир седмица вече можеше и да тича. Само двайсет и един дни, след като лейтенант Мейкпийс беше скочил и се бе провикнал: „След мен!“, върнаха Чарли на предната линия.

В тиловите окопи той установи, че от десетимата души в частта му са живи едва трима, а от Томи нямаше и следа. Същата заран от Англия беше пристигнало попълнение. Отново се започна въртележката: четири дни на предната линия, четири дни в тила. Всички се отнасяха с Чарли като с ветеран.

Броени часове след като той се върна при бойците си, се разбра, че подполковник Хамилтън е заповядал младши ефрейтор Тръмпър да се яви при него в единайсет часа на другата сутрин.

— Защо ли командващият ме вика? — попита Чарли дежурния сержант.

— В такива случаи или те изправят пред военен съд, или те повишават — командващият няма време за друго. При всички случаи това не ти вещае нищо добро, ето защо си мери приказките. От мен да го знаеш, Хамилтън си е кибритлия.

Точно в единайсет без пет младши ефрейтор Тръмпър застана разтреперан пред палатката на подполковника — страхуваше се от него почти колкото от германците. След няколко минути от палатката излезе потният старшина.

— Ще застанеш мирно, ще изкозируваш и ще си кажеш името, войнското звание и номера — ревна старшина Филпот. — И помни — няма да говориш, ако не те питат — тросна се той.

Чарли влезе в палатката и се опъна като струна току пред писалището на подполковника. Изкозирува и каза:

— По ваша заповед се явява младши ефрейтор Тръмпър, номер 7312087.

За пръв път виждаше командващия не на кон, а на стол.

— А, ти ли си, Тръмпър! — вдигна очи подполковник Хамилтън. — Радвам се, че отново си при нас. И че се възстанови толкова бързо.

— Благодаря, подполковник — отвърна Чарли и чак сега забеляза, че се движи само едното око на командващия.

— Но възникна проблем с редник от твоята част, надявам се да изясниш нещата.

— Ще съдействам, стига да мога.

— Както личи — продължи подполковникът, като намести монокъла върху лявото си око, — Прескот… — Той се взря в кафеникавия формуляр върху писалището и продължи: — Точно така, редник Прескот си е прострелял ръката, за да не се сражава с противника. Според рапорта на капитан Трентам редникът е бил намерен с една-единствена рана от куршум в дясната длан, лежал е в калта само на няколко крачки от окопа. Това очевидно е проява на най-обикновено малодушие пред лицето на врага. Аз обаче реших първо да чуя какво ще ми разкажеш ти за случилото се оная сутрин и чак тогава да свиквам военен съд. В края на краищата редникът е от твоята част. Казах си, че сигурно имаш какво да добавиш към рапорта на капитан Трентам.

— Тъй вярно, подполковник — отвърна Чарли. Опита да си възвърне самообладанието и да си припомни какво точно се е случило преди около месец. — Веднага след сигналната ракета лейтенант Мейкпийс поведе настъплението, аз тръгнах подире му, следван от останалите в поверената ми част. Лейтенантът достигна пръв бодливата тел, но веднага бе покосен от няколко куршума, по онова време пред мен имаше само двама души. Те храбро му се притекоха на помощ, ала още преди да са се доближили, бяха повалени. Щом излязох при загражденията, забелязах дупка и хукнах, за да мина през нея, но видях, че редник Прескот ме е изпреварил — той се провря през дупката и се завтече към вражеската линия. Явно точно тогава се е взривила ръчната граната, предполагам, че именно тя е ранила и редник Прескот.

— Сигурен ли си, че той те е изпреварил? — попита озадачен полковникът.

— Трудно ми е да си припомня всички подробности, все пак се водеше битка, но никога няма да забравя как Прескот ме изпревари.

— Защо? — полюбопитства Хамилтън.

— Защото е мой другар и се подразних, че е по-бърз от мен.

На Чарли му се стори, че по лицето на подполковника се мерна усмивка.

— Прескот близък приятел ли ти е? — попита командващият, вперил в него монокъла.

— Тъй вярно, подполковник, това обаче не може да повлияе на мнението ми и никой няма право да ме обвинява в подобно нещо.

— Знаеш ли с кого разговаряш? — ревна старшина Филпот.

— Тъй вярно — рече Чарли. — Разговарям с човек, който иска да узнае истината и да има справедливост. Може и да съм неук, но съм честен и почтен.

— Ще отговаряш за… — разкрещя се старшината.

— Благодаря, достатъчно — прекъсна го подполковникът. — Благодаря и на теб, ефрейтор Тръмпър, за ясните и лаконични показания. Няма да те притеснявам повече, не се налага. Можеш да се върнеш във взвода.

— Слушам, подполковник — каза Чарли.

Отстъпи крачка назад, изкозирува, обърна се кръгом и излезе от палатката.

— Да се заема ли с въпроса? — попита старшината.

— Да — отговори подполковник Хамилтън. — Повиши Тръмпър в ефрейтор и незабавно освободи от ареста редник Прескот.

Следобед Томи се върна с превързана лява ръка във взвода.

— Спаси ми живота, Чарли.

— Няма такова нещо, просто казах истината.

— Знам, знам. Но на теб повярваха, а на мен не.

През нощта Чарли лежеше в палатката и се питаше защо ли капитан Трентам е решил да прави, да струва, но да се отърве от Томи. Мигар някой наистина може да смята, че е в правото си да прати човек на сигурна смърт само защото навремето той е лежал в затвора?

Мина още един месец, през който не се промени нищо в установения ред, после пристигна заповед да се придвижат на юг, към Марна, и да се подготвят за контранастъпление срещу генерал Фон Лудендорф. На Чарли му притъмня, когато той прочете заповедта: знаеше, че вероятността да остане жив след две нападения клони към нула. Успяваше да прекара някой и друг час заедно с Грейс, която сподели, че се е влюбила в ефрейтор уелсец, стъпил на противопехотна мина и ослепял с едното око.

— Любов от пръв поглед — подметна брат й.

В сряда срещу четвъртък, седемнайсети юли 1918 година, в полунощ над ничията земя се спусна зловеща тишина. Чарли остави мъжете, успели да се унесат, да поспят, и ги събуди чак в три след полунощ. Като ефрейтор отговаряше за целия взвод, състоящ се от четирийсет души, които трябваше да се подготвят за бой. Всички все още бяха на подчинение на капитан Трентам, който, откакто бяха пуснали Томи, изобщо не се беше вясвал.

В три и половина, когато вече бяха в пълна бойна готовност, при тях зад окопите дойде лейтенант Харви, който, както се оказа, бил пристигнал на фронта едва предния петък.

— Безумна война — отбеляза Чарли, след като двамата се запознаха.

— А, не съм сигурен — отвърна ведро Харви. — Лично мен не ме свърта да се срещна с швабите. Само да ми паднат в ръчичките!

— Докато сред нас се срещат луди глави като тоя, германците нямат никаква надежда — промърмори Томи.

— А, между другото, каква е паролата този път? — поинтересува се Чарли.

— Извинявай, съвсем ми изхвърча от главата. „Червена качулка“ — отвърна лейтенантът.

Всички зачакаха. Точно в четири втъкнаха щиковете, в четири и двайсет сигналната ракета озари в червено небето някъде зад предната линия и всичко наоколо се огласи от свирки.

— Напред! — ревна лейтенант Харви.

Стреля с пистолета във въздуха и се юрна напред, сякаш преследваше заблудила се лисица. И този път Чарли изпълзя от окопа и хукна само на няколко крачки зад лейтенанта. Останалите от взвода го последваха, докато той се препъваше в разкаляната пустош — не бе останало и едно-едничко дърво, зад което да се прикрият. Отпред вляво Чарли видя друг взвод. След него различи извадения като от кутийка капитан Трентам — нямаше как да го сбърка. Но най-отпред отново бе лейтенант Харви, който с лекота се прехвърли през загражденията и се озова в ничията земя. Кой знае защо, Чарли бе обзет от увереността, че всеки, проявил подобно безразсъдство, ще се отърве жив. Харви продължи да върви и върви като омагьосан напред, сякаш бе неуязвим. Чарли очакваше той да бъде повален всеки момент, защото се втурна към германските заграждения като към поредното препятствие, прескочи и тях и се завтече към вражеските окопи презглава, все едно са финал на надбягване в началното училище. От тях го деляха двайсетина крачки, когато най-сетне го покоси градушка от куршуми. Чарли се озова най-отпред и започна да стреля по германците, по всяка глава, показала се от траншеите.

Не беше чувал някой да е стигал до тях и не знаеше какво да прави от тук нататък — въпреки цялото обучение пак му беше трудно да стреля тичешком. Усети, че така и няма да разбере, когато пред него изневиделица изникнаха четирима германци с насочени пушки. Стреля право в първия, който клюмна назад в окопа, междувременно обаче другите трима вече се целеха в него. Най-неочаквано чу току зад себе си гърмежи и трите тела паднаха назад досущ тенекиени патета на стрелбище. Чарли си даде сметка, че най-добрият стрелец наистина е в неговите редици.

Не щеш ли, се озова във вражеския окоп и се взря от горе в очите на младо германче, ужасен хлапак, който едва ли бе по-голям от Чарли. Той се подвоуми само миг и заби щика право в устата на германеца. Издърпа острието и пак го заби, този път в сърцето на момчето, после продължи тичешком нататък. Сега трима от редниците му бяха пред него и гонеха отстъпващия противник. Точно тогава Чарли зърна отдясно Томи, погнал нагоре по хълма двама германци. Скри се зад дърветата и Чарли чу съвсем ясно през грохота на битката един-единствен изстрел. Обърна се и се втурна колкото му крака държат към горичката, за да спаси своя приятел, но видя, че единия от германците се е проснал на земята, а Томи продължава да гони по нанагорнището другия. Запъхтян, Чарли го настигна, когато той най-сетне спря зад едно дърво.

— Страхотен си, Томи, нямаш равен — похвали го Чарли и се метна до него на земята.

— Е, не мога да се меря с онзи офицер, как му беше името?

— Харви, лейтенант Харви.

— В края на краищата ни спаси именно неговият пистолет — отбеляза Томи и размаха оръжието. — Виж, не така стоят нещата с онова говедо Трентам.

— В смисъл? — попита Чарли.

— В смисъл че си плю на петите и заобиколи германските окопи. Хукна към гората. Двама германци обаче го видяха и го погнаха, а аз ги последвах. На единия вече му светих маслото.

— И къде е сега Трентам?

— Някъде там горе — отвърна другият младеж и посочи към билото на възвишението. — Сто на сто се крие от самотния германец.

Чарли се взря в далечината.

— И сега какво правим, ефрейторе?

— Налага се да настигнем германеца и да го убием, докато той не е сгащил капитана.

— А не е ли по-добре да се приберем и да се надяваме, че швабата ще намери капитана преди мен? — възкликна Томи.

Чарли обаче вече бе скочил на крака и бе тръгнал да изкачва хълма.

Двамата напредваха бавно, като се прикриваха зад дърветата, оглеждаха се и надаваха ухо. Накрая излязоха на голото било.

— И от двамата няма и следа — прошепна Чарли.

— Така си е. Дай да се връщаме в окопите — ако германците ни спипат, надали ще ни поканят на чай и сладки.

Чарли се огледа още веднъж. Точно отпред имаше църквица, почти същата като множеството църкви, които бяха подминали, докато се прехвърляха от Етапл към фронта.

— Хайде първо да проверим в църквата — предложи той. — Само без излишни рискове, чу ли?

— А какво, дявол го взел, правим от един час? Точно това — поемаме излишни рискове! — възкликна Томи.

Сантиметър по сантиметър, педя по педя, метър по метър те пропълзяха през голото поле, докато излязоха при вратата на притвора. Чарли я побутна и я отвори бавно — очакваше отвътре да се посипе градушка от куршуми, но най-силният звук, който чуха, бе скърцането на пантите. Влязоха вътре и Чарли се прекръсти, както бе правил дядо му всеки път, щом влезеше в „Сейнт Мери и Сейнт Майкъл“ на Джубилий стрийт. Томи запали цигара.

На Чарли му стана любопитно и той тръгна да разглежда мъничката църква. Половината покрив вече бе рухнал не без помощта на германските и английските снаряди, инак храмът си стоеше непокътнат.

Младежът се вторачи като омагьосан в мозайката по вътрешните стени, по ситните квадратни камъчета, образуващи портрети в цял ръст. Той тръгна да обикаля и да разглежда седемте Христови ученици, оцелели като по чудо в тази безбожна война.

Стигна при олтара, падна на колене и сведе глава — в съзнанието му изникна образът на отец О’Мали. Точно тогава покрай него просвистя куршум — той уцели месинговото разпятие, което падна с трясък на земята. Чарли се стрелна зад олтара, когато екна втори изстрел. Младежът надзърна иззад олтара и загледа как някакъв германски офицер, улучен отстрани в главата, се свлича през завеските на изповедалнята и се просва на каменния под. Вероятно беше издъхнал на място.

— Дано е имал време да се изповяда — рече Томи.

Чарли изпълзя иззад олтара.

— За бога, глупако, не мърдай! Струва ми се, че в църквата има още някой и това не е Всевишният.

Двамата чуха как някой се движи горе на амвона и Чарли побърза пак да се шмугне зад олтара.

— Аз съм — оповести глас, който младежите начаса разпознаха.

— Какво ще рече „аз“? — попита Томи — едвам се сдържа да не прихне.

— Капитан Трентам. Правете, каквото правите, само не стреляйте.

— Ами покажи се де! Слез с ръце, вдигнати над главата, за да сме сигурни, че наистина си онзи, за когото се представяш — подкани злорадо Томи.

Трентам стана бавно от амвона и заслиза с ръце високо над главата по каменните стъпала. Мина по пътеката между скамейките и дойде при разпятието, което сега лежеше пред олтара, сетне прекрачи мъртвия германец и застана лице в лице с Томи, който още държеше пистолета, насочен право към сърцето му.

— Прощавайте, капитане — рече младежът и свали пистолета. — Трябваше да се уверя, че там горе не се спотайва някоя шваба.

— Която говори безупречен английски ли? — подметна ехидно Трентам.

— В една от лекциите си, капитане, ни предупредихте в случаи като този да нямаме вяра на никого — вметна Томи.

— Много си устат, Прескот. Откъде имаш офицерски пистолет?

— Беше на лейтенант Харви — намеси се Чарли, — изпусна го, когато…

— Когато вие хукнахте към гората — продължи вместо него Томи, без да сваля очи от Трентам.

— Преследвах двама германци, които се опитваха да избягат.

— На мен пък ми се стори точно обратното — подсмихна се младежът. — И след като се върнем при нашите, смятам да разкажа на всички.

— Да де, но ще повярват на мен, не на теб — натърти капитанът. — При всички положения и двамата германци са мъртви.

— Благодарение единствено на мен, а и не забравяйте, че ефрейторът също видя с очите си всичко.

— Значи и той знае, че аз, а не ти, казвам истината — обърна се Трентам към Чарли.

— Единственото, което знам, е, че трябва да се качим на камбанарията и да видим как да се върнем при нашите, вместо да губим време в разправии.

Капитанът кимна, че е съгласен, обърна се и изтича към дъното на църквата, при стълбата на камбанарията, където щеше да се чувства в безопасност. Чарли веднага го последва. Двамата заеха позиции в противоположните краища на покрива и макар че тътенът на битката още огласяше всичко наоколо, Чарли не можеше да прецени кой от другата страна на гората е надделял.

— Къде е Прескот? — попита след малко Трентам.

— Не знам, капитане — отвърна младежът. — Мислех, че е зад мен.

Мина доста време, докато Томи се появи в горния край на стълбите, понесъл pickelhaube[1] на мъртвия германец.

— Къде се губиш? — попита подозрително Трентам.

— Претърсих педя по педя църквата с надеждата да открия нещо за ядене, но не намерих и виното за причастие.

— Заеми позиция ей там — нареди капитанът и посочи един от сводовете, който не беше покрит, — и наблюдавай. Ще стоим тук, докато се мръкне. Дотогава ще разработя план как да се изтеглим на нашите позиции.

Докато тримата мъже се взираха във френските полета, се здрачи, после се и мръкна.

— Дали да не се придвижим, капитане? — попита Чарли, след като цял час бяха седели в тъмнината.

— Ще тръгнем, когато бъда готов — отсече Трентам.

— Слушам, капитане — рече Чарли и разтреперан, още четирийсет минути продължи да се взира в мрака.

— Хайде, след мен! — заповяда най-неочаквано Трентам.

Изправи се и поведе двамата надолу, накрая спря пред входа на притвора. Отвори бавно вратата. Чарли чу скърцането на пантите, прозвучало му като картечен откос. Тримата се взряха в тъмнината и Чарли се запита дали там някъде не ги причаква поредният германец, насочил към тях пушка. Капитанът погледна компаса.

— Първо трябва да се опитаме да излезем при дърветата по билото, зад които да се прикрием — изшушука Трентам. — После ще разработя маршрут, по който да се върнем зад нашите позиции.

Очите на Чарли посвикнаха с тъмното и той се зае да изучава луната и по-важно, движението на облаците.

— Дотам е голо — продължи капитанът, — затова не можем да рискуваме, докато луната не се скрие. После ще притичаме поотделно до хълма. И така, Прескот, щом ти дам заповед, тръгваш пръв.

— Аз? — възкликна Томи.

— Да, ти, Прескот. После, веднага щом навлезеш в гората, ефрейтор Тръмпър ще те последва.

— А вие ще прекосите пространството последен и ще дойдете при нас… ако имаме късмета да отървем кожата де — подметна Томи.

— Не проявявай неподчинение — тросна се Трентам. — Инак наистина ще се изправиш пред военен съд и този път затворът няма да ти се размине. Мен ако питаш, мястото ти е там.

— А, не, ако няма свидетели, ще ми се размине — натърти Томи. — Може и да не разбирам от кралски разпоредби, но това го знам.

— Млъквай, Томи — скастри го Чарли.

Зачакаха мълком в притвора, докато над пътеката се появи голяма сянка, която бавно се придвижи нататък и накрая обгърна църквата и цялото пространство до горичката.

— Тръгвай! — нареди капитанът и потупа Томи Прескот по рамото.

Младежът се стрелна като хрътка, пусната от нашийника, а другите двама мъже загледаха как той прекосява откритото пространство и след двайсетина секунди вече навлиза сред дърветата.

Подир миг същата ръка потупа и Чарли по рамото и той хукна презглава — не помнеше някога да е тичал толкова бързо, въпреки че сега носеше в едната ръка пушката и бе преметнал на гръб войнишката торба. Усмивката се появи отново върху лицето му чак когато той се озова при Томи.

Двамата се обърнаха и загледаха по посока на капитана.

— Какво още чака, да го вземат мътните! — възкликна Чарли.

— Вероятно иска да види дали ще ни гръмнат — отвърна другият младеж точно когато месечината се показа отново.

Зачакаха, без да казват нищо, докато валчестото светило се скри зад поредния облак и капитанът най-сетне притича при тях.

Спря, облегна се на едно дърво и си пое дълбоко въздух.

— Добре — прошепна накрая, — сега ще тръгнем бавно през гората, ще използваме дърветата за прикритие и от време на време ще спираме, за да чуем дали врагът не се спотайва някъде наоколо. И не забравяйте, ако луната не е зад облак, няма да мърдате, няма и да разговаряте, освен ако не ви питам нещо.

Тримата запълзяха бавно по нанадолнището, като се придвижваха от дърво на дърво и току спираха. Чарли не бе и подозирал, че може да долавя и най-лекия непознат шум. Мина близо час, докато стигнат в подножието на хълма, където спряха. Единственото, което виждаха пред себе си, бе голото поле, ширнало се докъдето поглед стига.

— Ничията земя — изшушука Трентам. — Това означава, че от тук нататък само ще пълзим по корем. — Той моментално залегна в калта. — Ще водя аз — допълни. — Ти, Тръмпър, ще ме следваш, а Прескот ще бъде най-отзад.

— Ако не друго, това доказва поне, че знае накъде трябва да се насочим — прошепна Томи. — Явно е преценил откъде ще идват куршумите и кого е най-вероятно да уцелят.

Тримата запълзяха бавно, сантиметър по сантиметър през седемстотинте метра ничия земя, към предната линия на войските на Антантата — всеки път, когато месечината изникнеше из ненадеждното си прикритие, те захлупваха лица в калта.

Чарли виждаше през цялото време Трентам, който пълзеше пред него, Томи обаче бе много тих и той час по час се обръщаше, за да се увери, че приятелят му още е отзад. Единственото, с което биваше възнаграждаван за притесненията, беше усмивката, оголила блесналите бели зъби на Томи.

През първия час тримата изминаха някакви си стотина метра. Чарли съжали, че нощта не се е случила по-облачна. Над главите им току просвистяваха заблудени куршуми, изстреляни и от едните, и от другите окопи, и те не смееха да се отлепят от земята. Чарли усети, че плюе кал, и веднъж дори се озова лице в лице с някакъв мъртъв германец.

Още един сантиметър, още една педя, още един метър — така продължаваха да пълзят по лепкавата студена кал на земята, все още неотвоювана от никого. Най-неочаквано Чарли чу зад себе си оглушителен цвъркот. Обърна се ядосан, за да скастри Томи, но видя между краката си плъх с размерите на заек. Томи го беше промушил с щика точно през корема.

— Май ти беше хвърлил око, ефрейторе. Ако се вярва на Роуз, надали е заради секса, значи е смятал да те излапа за вечеря.

Чарли си запуши с длан устата, за да не прихне и да не привлече вниманието на германците.

Луната отново се показа от облака и освети голото пространство. Тримата пак се долепиха до калта и зачакаха поредният облак да затули месечината и те да се придвижат още няколко метра. След цели два часа най-после излязоха при загражденията, вдигнати, за да спират германците.

Щом стигнаха бодливата тел, Трентам промени посоката и запълзя покрай телта откъм страната на германците — опитваше се да намери пролука, през която да се прехвърлят при своите. След още осемдесет метра, сторили се на Чарли цял километър, намериха тесен отвор и се провряха през него. Сега вече бяха само на петдесетина метра от английските окопи, където щяха да бъдат в безопасност.

Чарли с изненада видя, че капитанът е изостанал и дори го пуска да мине пръв.

— Да го вземат дяволите — изпелтечи тихо младежът, защото луната пак блесна над сцената на бойните действия и ги остави да лежат безжизнено на хвърлей от траншеите.

Щом месечината се скри за кой ли път, Чарли продължи да напредва рачешката сантиметър по сантиметър — сега се страхуваше повече от заблуден куршум на своите, отколкото на противниците. Накрая чу и гласове, гласове на англичани. Вече имаше чувството, че няма да доживее да види проклетите окопи.

— Успяхме — викна Томи толкова силно, че сигурно го чуха и германците.

Чарли отново заби лице в калта.

— Кой е там? — екна в отговор.

Чарли чу как сънените мъже в траншеите се размърдват и зареждат пушките.

— Капитан Трентам, ефрейтор Тръмпър и редник Прескот от Кралския стрелкови полк — отговори той твърдо.

— Парола! — настоя гласът.

— Божичко, как ли беше…

— Червена качулка — извика зад тях Трентам.

— Елате насам.

— Нека пръв се приближи Прескот — заповяда капитанът, а Томи се надигна на колене и запълзя бавно към окопите.

Чарли чу как някъде зад него изсвистява куршум и след миг видя ужасен как Томи се просва по корем в калта и застива. Извърна се в сумрака бързо назад към Трентам, който изпелтечи:

— Проклети шваби! Залегни, ако не искаш и с теб да стане същото.

Чарли не се подчини на заповедта и запълзя трескаво към тялото на приятеля си. Прегърна Томи през раменете.

— Остават ни само двайсетина метра — рече му. — Ранен е — добави през висок шепот и погледна към окопите.

— Прескот, не мърдай, докато луната свети — разпореди се някъде отзад Трентам.

— Как си, мой човек? — попита Чарли и се помъчи да види изражението върху лицето на своя приятел.

— Да ти призная, бил съм и по-добре — промълви Томи.

— Ей, вие двамата, не говорете — скастри ги капитанът.

— Между другото, куршумът не беше германски — простена със сетни сили Томи и от устата му на тънка струйка се застича кръв. — Постарай се тоя негодник да си плати, ако аз не успея да си разчистя сметките с него.

— Ще се оправиш, ще видиш — взе да го успокоява Чарли. — Нищо и никой не е в състояние да убие Томи Прескот.

Месечината беше затулена от голям черен облак и от окопите изскочиха неколцина мъже, включително двама санитари от Червения кръст, които се завтекоха към тримата. Сложиха носилката до Томи и го преместиха върху брезента, след което пак хукнаха към окопите. Откъм германските позиции отново се посипа градушка от куршуми.

След като се добраха здрави и невредими до траншеите, санитарите пуснаха най-безцеремонно носилката на земята. Чарли им изкрещя:

— Носете го в лазарета, бързо! Какво се мотаете, да ви вземат мътните!

— Безсмислено е, ефрейторе — отвърна единият от санитарите. — Мъртъв е.

[1] Островръх шлем (нем.). — Б.пр. ↑

5.

— Командването, Тръмпър, още чака рапорта ти.

— Знам, сержанте, знам.

— Някакви трудности, момче? — рече мъжът и Чарли се досети, че го пита дали знае да пише.

— Не, няма трудности, сержанте.

През следващия час се зае да излага бавно мислите си, после преписа на чисто простичкия разказ за случилото се на осемнайсети юли 1918 година, по време на втората битка при Марна.

Прочете веднъж, сетне повторно написаното и видя, че макар да възхвалява Томи за смелостта, която той е проявил по време на битката, не споменава и дума, че Трентам е хукнал да бяга от врага. Голата истина си беше, че не е видял какво става зад него. Не че нямаше мнение, но то надали щеше да издържи при кръстосан разпит по-късно. А колкото до гибелта на Томи, не разполагаше с никакви доказателства, че в пукотевицата куршумът, който го е покосил, е дошъл именно от пистолета на капитан Трентам. Дори и Томи да бе прав и за двете неща и Чарли кажеше какво мисли, кой ли щеше да повярва на него, а не на офицера?

Единственото, което можеше да стори, бе да се постарае да не хвали Трентам за случилото се онзи ден на бойното поле. С усещането, че е предател, Чарли се подписа в долния край на втората страница и връчи рапорта на дежурния.

По-късно същия следобед той му разреши да изкопае гроб за редник Прескот. Чарли коленичи в горния край на могилата и прокле мъжете и от едната, и от другата страна, носещи отговорност за такава безумна война.

Заслуша как отчето напява: „Пепел при пепел, прах при прах“, после войниците отстъпиха вдясно и се запретнаха да копаят гроба на следващия незнаен воин. Сто хиляди души жертваха живота си на Марна. Чарли вече не можеше да приеме, че победата, каквато и да е тя, ще бъде платена с такава висока цена.

Подвил нозе под себе си, седна в горния край на гроба и без да забелязва изнизващото се време, започна да дялка с щика кръст. Накрая се изправи и го заби върху могилата. В средата на кръста бе издълбал думите „Редник Томи Прескот“.

През нощта бездушната луна се завърна, за да освети хилядите току-що изкопани гробове, и Чарли се зарече, че и да има, и да няма Бог, никога няма да забрави баща си и Томи, а покрай него и капитан Трентам.

Заспа сред другарите си. Още по изгрев-слънце тръбата го събуди, Чарли погледна за последно гроба на Томи и се върна във взвода, за да научи, че в девет часа командващият ще направи обръщение към бойците.

След час Чарли вече стоеше изопнат като струна в оределия строй на оцелелите от битката. Подполковник Хамилтън оповести на подчинените си, че министър-председателят е определил втората битка на Марна като най-голямата победа в историята на войната. Чарли така и не намери сили да извика заедно с останалите „ура“.

— За Кралския стрелкови полк това бе славен ден — продължи подполковникът с монокъла.

За битката полкът бе удостоен с един кръст „Виктория“, с шест военни кръста и с девет медала „За особени заслуги“. Чарли слушаше безучастно имената на наградените, сред които беше и неговото, и трепна чак когато прозвуча и името на лейтенант Артър Харви, който, както подчерта подполковникът, повел настъплението на Единайсети взвод, проникнал чак до германските окопи и така разчистил пътя на бойците, които продължили нататък и направили пробив в отбранителната линия на врага. За това лейтенантът бе удостоен посмъртно с Военен кръст.

След миг Чарли чу как Хамилтън съобщава и името на капитан Гай Трентам. Без да се щади и пази, този доблестен офицер, натърти подполковникът, продължил настъплението и подир гибелта на лейтенант Харви, убил неколцина германци и след като стигнал противниковите окопи, изтребил собственоръчно цяла вражеска част. Прекосил позициите на врага и подгонил двама германци, които се опитали да се укрият в близката гора. Успял да унищожи и двамата противникови войници, след което спасил от вражеските ръце двама бойци от стрелковия полк. После ги превел до окопите на Антантата. За тази проява на героизъм капитан Трентам също бе удостоен с Военен кръст.

Трентам излезе пред строя и всички викнаха „ура“, а полковникът извади от кожената кутийка сребърен кръст и го окачи върху гърдите му.

Сетне прозвучаха имената на един старшина, трима сержанти, двама ефрейтори и четирима редници, отличени за проявения героизъм. Само един обаче излезе пред строя, за да си получи медала.

— Сред онези, които днес не са сред нас — продължи Хамилтън, — има и младеж, който е последвал лейтенант Харви до вражеските окопи, после е убил четирима, а може би и петима германски войници, след което е проследил и застрелял още един, а накрая е убил и германски офицер, за да загине трагично от случаен куршум, когато от нашите окопи са го делели само няколко метра.

Всички отново викнаха „ура“.

След това ги освободиха, другарите на Чарли се върнаха по палатките, а той отново отиде бавно на гробището зад предната линия. Коленичи пред познатата могила и след кратко колебание махна с рязко движение кръста, който бе забил в горния край на гроба. Разтвори ножа, окачен на колана му, и до името „Томи Прескот“ издълба: Отличен с медал „За особени заслуги“.

След половин месец се получи заповед хиляда мъже с общо хиляда крака, хиляда ръце и хиляда очи да се приберат у дома. Щеше да ги придружава сержант Чарлс Тръмпър от Кралския стрелкови полк — бяха избрали него вероятно защото не бе известно друг да е оцелял в цели три настъпления срещу позициите на врага.

Демобилизираните се радваха неописуемо, че са останали живи, от което Чарли се почувства още по-гузен. В края на краищата бе загубил само един пръст на крака си. Докато се прибираха по суша, море и отново по суша, безропотно помагаше на мъжете да се обличат, да се мият и да се хранят.

На кея в Дувър се беше струпало множество, дошло да посрещне героите. Чакаха ги влакове, които да ги откарат до всички кътчета на страната, така че до края на живота те да си спомнят няколкото мига на почит и дори на слава. Но не и Чарли. Неговата заповед гласеше да се върне в Единбург, където да помогне за превозването на следващата група новобранци, които да заемат мястото на демобилизираните на Западния фронт.

На единайсети ноември 1918 година бойните действия бяха прекратени и признателната нация сведе глава в мълчание: в железопътен вагон в гората Компиен бе подписано примирие. Чарли научи вестта за победата в Единбург, докато провеждаше с неколцина новобранци стрелкови учения. Някои от младоците така и не успяха да прикрият разочарованието си, че са ги лишили от възможността да застанат лице в лице с врага.

Войната беше приключила, империята беше победила — такава поне бе оценката на политиците за сблъсъка между Великобритания и Германия.

„Над десет милиона мъже загинаха за родината, някои още деца — написа Чарли на сестра си Сал. — И какво са спечелили от тази касапница двете воюващи страни?“

Сал му отговори на писмото, за да му каже колко се радва, че брат й е жив, а също, че се е сгодила за пилот канадец.

Подир няколко седмици смятаме да се венчаем, ще живеем при родителите му в Торонто. Следващия път, когато получиш от мен писмо, то ще е дошло от другия край на света.

Грейс е още във Франция, но очаква в началото на новата година да се върне в Лондонската болница. Вероятно знаеш, че ефрейторът уелсец се е разболял от пневмония. Починал е само няколко дни след края на войната.

Кити изчезна сякаш вдън земя, после най-неочаквано се появи в Уайтчапъл заедно с някакъв мъж в автомобил — нито мъжът, нито автомобилът бяха нейни, но тя изглеждаше много доволна от живота.

Чарли така и не разбра послеписа на сестра си: „Къде ще живееш, щом се прибереш в Ийст Енд?“.

На двайсети февруари 1919 година сержант Чарлс Тръмпър бе демобилизиран сред първите от действителна служба — за това очевидно бе допринесъл липсващият пръст на крака му. Чарли сгъна униформата, сложи върху нея каската, остави отстрани ботушите, след което прекоси с маршова стъпка плаца и ги връчи на интенданта.

— Не мога да те позная, сержанте, в този износен костюм и кепе. Май са ти омалели. Докато си бил в стрелковия полк, си пораснал.

Чарли сведе поглед и си погледна крачолите: бяха близо три сантиметра над връзките на обущата.

— Пораснал съм, докато съм бил в стрелковия полк — повтори той, осмисляйки думите.

— Обзалагам се, че близките ще ти се зарадват много.

— Ако изобщо е останал някой от тях — отвърна младежът и понечи да си тръгне.

Оставаше само да се яви при касиера, от когото да получи последната си заплата и билета за влака.

— Тръмпър, командващият офицер иска да поговори с теб — рече старшината, след като Чарли приключи и с онова, което смяташе за свое последно задължение.

„Мои командващи офицери винаги ще си останат лейтенант Мейкпийс и лейтенант Харви“, помисли той, докато се връщаше през плаца към помещенията на ротата. Явно някой голобрад младок, който си нямаше и понятие какво е да се изправиш срещу врага, сега имаше наглостта да се опитва да заеме тяхното място.

Чарли понечи да изкозирува на лейтенанта, когато се сети, че вече не е в униформа, и само си свали кепето.

— Викали сте ме, лейтенанте.

— Да, Тръмпър, по личен въпрос.

Младичкият офицер докосна големия кашон, оставен върху писалището. Чарли не успя да види какво има вътре.

— Проверете, ако обичате, съдържанието и се подпишете.

Мъжът сложи пред него поредния кафеникав формуляр. Над написаното на машина име на редник Томас Прескот на ръка с едър почерк бяха драснати няколко изречения. Под тях се мъдреха голямо „Х“ и подписът на старшина Филпот.

Чарли се зае да вади една по една вещите в кашона. Устната хармоника на Томи, ръждясала и почти разпаднала се, седем лири стерлинги, единайсет шилинга и шест пенса, очевидно войнишката му заплата, и шлем на германски офицер. След това Чарли извади кожена кутийка, отвори я и вътре видя военния медал на Томи с думите „За особени заслуги“, изсечени откъм обратната страна. Взе медала и го стисна в длан.

— Този Прескот очевидно е бил много смел — отбеляза лейтенантът. — Както се казва, солта на земята и така нататък.

— Да, и така нататък — съгласи се Чарли.

— Явно е бил и набожен.

— Не бих казал — отвърна Чарли и си позволи да се подсмихне. — Защо?

— Заради иконата — рече другият мъж и посочи кашона.

Чарли се надвеси и направо не повярва на очите си — вътре имаше икона на Богородица с Младенеца. Беше квадратна, с размери двайсет на двайсет сантиметра, и бе в рамка от черно тиково дърво. Младежът извади изображението и го подържа в ръце.

Взря се в кървавочервените, моравите и сините цветове, преобладаващи в лицето в средата — беше сигурен, че го е виждал и преди. Мина доста време, докато върна малката икона с маслени бои в кашона, при другите вещи на Томи.

Нахлупи кепето и се обърна, хванал под едната мишница кашона, а под другата — пакет, опакован в амбалажна хартия, в горния му джоб беше билетът за Лондон.

Излезе от казармата и се отправи към гарата — запита се кога ли ще започне да ходи като всички останали. При караулното помещение се извърна и погледна за последно плаца. Неколцина новобранци маршируваха напред-назад с нов старшина, който очевидно бе решен не по-малко от старшина Филпот по плаца да не се задържа и сантиметър сняг.

Чарли обърна гръб на казармата и пое към Лондон. Беше на деветнайсет години, току-що бе навършил пълнолетие, но сега бе близо пет сантиметра по-висок, вече се бръснеше и бе на косъм от това да загуби девствеността си.

Беше дал своя принос — ако не за друго, поне за това бе съгласен с министър-председателя. Беше участвал във война, която би трябвало да сложи край на всички войни.

Спалният вагон от Единбург бе пълен с униформени мъже, които току стрелкаха подозрително с очи цивилно облечения Чарли — явно смятаха, че още не е служил на своята родина и дори по-лошо, отклонил се е от военна служба.

— Не след дълго ще мобилизират и него — изшушука доста високо един ефрейтор на другаря си в дъното на вагона.

Чарли се усмихна, но не каза нищо.

Спа на пресекулки, развеселен от мисълта, че му е било по-лесно да задреме в мокрия кален окоп, където компания му правеха плъховете и хлебарките. Когато в седем сутринта на другия ден влакът пристигна на гара „Кингс Крос“, вратът му беше вдървен, а гърбът го болеше. Младежът се протегна, после взе големия пакет и вещите на Томи.

На гарата си купи сандвич и чаша чай. Изненада се, когато момичето му поиска три пенса.

— Два пенса е само за униформените — поясни продавачката с неприкрито презрение.

Чарли изгълта на един дъх чая и си тръгна, без да казва и дума.

По улиците имаше по-голямо движение и суетня, отколкото навремето, въпреки това обаче той се метна уверено на трамвая, отпред на който пишеше „Сити“. Седна на празната дървена седалка и се запита какви ли промени ще завари в Ийст Енд. Дали фурната печелеше добре, дали едвам креташе, дали вече не бе продадена, или се беше разорила? И какво ли беше станало с най-голямата сергия на света?

Слезе на Поултри — бе решил да извърви пеш последните километър-два. Ускори крачката, забелязал промените наоколо: господата от Сити в дълги черни балтони и високи бомбета бяха изместени от търговци в тъмни костюми и каскети, които на свой ред отстъпиха място на младежи с дрехи не по мярка и кепета. Накрая Чарли навлезе в Ийст Енд, където почти не се мяркаха мъже под трийсет години.

Когато наближи Уайтчапъл Роуд, спря и се огледа — наоколо цареше страшна суматоха: куки, на които висеше месо, сергии със зеленчуци, табли с пасти и сладкиши, големи баки с чай.

А фурната и мястото, където навремето бе сергията на дядо му? Какво ли бе станало с тях? Чарли нахлупи още по-ниско кепето и влезе бавно в пазара.

Когато стигна ъгъла на Уайтчапъл Роуд, му се стори, че е сбъркал мястото. Фурната я нямаше, на нейно място се мъдреше шивашко ателие на някой си Джейкъб Коен. Чарли притисна нос до витрината, ала сред работещите вътре не видя познати. Обърна се към мястото, където близо столетие бе стояла сергията на „Тръмпър, честен търговец“, но съгледа цяла сюрия хлапетии, греещи се на огъня на мъж, който продаваше кестени — по пени кесията. Чарли се раздели с едно пени и си получи пликчето, никой обаче не си направи труда да го погледне втори път. Помисли си, че Беки може би е продала всичко, точно според напътствията му. Тръгна си от пазара и се отправи надолу по Уайтчапъл Роуд, където смяташе да се види поне с една от сестри си, да си почине и да реши какво да прави.

Пред къща номер сто и дванайсет с радост забеляза, че входната врата е боядисана наскоро. Бог да благослови Сал! Чарли отвори вратата и влезе направо в дневната, където се натъкна на едър, обръснат наполовина мъж в жилетка и панталони, който размахваше бръснач.

— Какво искаш? — подвикна той и стисна още по-здраво бръснача.

— Аз живея тук — отвърна младежът.

— Дрън-дрън, живеел тук. Нанесох се в къщата преди половин година, келеш с келеш.

— Ама…

— Никакво „ама“ — тросна се непознатият и най-неочаквано бутна Чарли по гърдите толкова силно, че той изхвърча като тапа на улицата.

Вратата се затръшна след него и той чу как в ключалката се завърта ключ. Чарли бе толкова стъписан, че съжали, задето изобщо се е прибрал.

— Ей, Чарли! Ти си Чарли, нали? — подвикна някой зад него. — Значи все пак не си загинал.

Той се извърна и видя госпожа Шорокс, стоеше пред вратата на къщата си.

— Загинал ли? — учуди се младежът.

— Ами да — отвърна госпожа Шорокс. — Кити ни каза, че са те убили на Западния фронт, затова тя била принудена да продаде къщата. Беше преди няколко месеца… оттогава ни вест, ни кост от нея. Не са ли ти казали?

— Не, не са — рече Чарли — пак беше доволен, че е открил някого, който го е познал.

Погледна старата съседка и се опита да разбере защо ли му се струва някак различна.

— Я ела да хапнем, моето момче. Виждаш ми се гладен.

— Благодаря ви, госпожо Шорокс.

— Току-що купих от закусвалнята на Дънкли пържена риба и картофи. Едва ли си забравил колко са вкусни. Голямо парче риба треска, накиснато в оцет, и цяла кесия пържени картофи за три пенса.

Чарли влезе с жената в къща номер сто и десет и отиде заедно с нея в тясната кухничка, където се отпусна уморено на дървения стол.

— Сигурно не знаете какво е станало със сергията ми и дори с фурната на Дан Салмън.

— Малката госпожица Ребека ги продаде. Някъде преди девет месеца, малко след като ти замина на фронта. — Госпожа Шорокс изсипа пакета пържени картофи и риба върху къс хартия, сложена насред масата. — Та Кити ни каза, че името ти се било появило в списъка на загиналите, и докато разберем каква е истината, вече беше късно.

— Като нищо можех и да загина — вметна Чарли. — А сега се оказва, че няма при кого да се върна.

— Ох, не знам — въздъхна жената и отвори бутилка бира, от която отпи, сетне я побутна към Чарли. — Доколкото съм чувала, напоследък се продавали доста сергии, някои твърде изгодно.

— Радвам се — рече младежът. — Но първо трябва да се видя с Дебелата фукла, не разполагам с много пари. — Той млъкна и преглътна рибата. — Имате ли представа къде мога да я намеря?

— Напоследък, Чарли, не съм я виждала. Нали знаеш, винаги се е държала доста високомерно, но, доколкото знам, Кити е ходила при нея в Лондонския университет.

— Лондонският университет ли? Е, сега ще разбере, че Чарли Тръмпър си е жив и здрав, колкото и високомерно да се държи. И дано ми каже нещо убедително за моя дял от парите.

Той остави на госпожа Шорокс последните две картофчета, стана от стола и си взе багажа.

— Да отворя ли още една бутилка бира, Чарли?

— Бързам, госпожо Шорокс. Благодаря за бирата и обяда. Предайте много поздрави на господин Шорокс.

— На Бърт ли? — въздъхна тя. — Ама ти не знаеш ли? Умря, клетият, преди половин година от сърдечен удар. Не мога да го прежаля.

Чак сега Чарли се досети защо старата съседка му се струва някак различна: очите й не бяха насинени и по лицето й нямаше отоци.

Той се сбогува и тръгна да търси Лондонския университет, където се надяваше да открие Ребека Салмън. Дали, както й бе заръчал, в случай че загине, тя бе разделила парите от продажбата между трите му сестри: между Сал, която сега беше в Канада, Грейс, която още не се беше върнала от Франция, и Кити, която се бе запиляла някъде, един дявол знае къде? Ако го беше направила, значи той нямаше с какво започне наново, ако не броим заплатата на Томи и няколкото лири стерлинги, които Чарли бе успял да спести. Попита първия полицай, изпречил се на пътя му, как да стигне до Лондонския университет и той му посочи към Странд[1]. Чарли вървя още осемстотин метра, докато не излезе при арка, над която върху камъка бе издълбано: „Кралски колеж“[2].

Мина през арката и почука на врата, на която пишеше „Справки“. Вътре попита мъжа зад гишето дали в колежа учи Ребека Салмън. Чиновникът прегледа списъка и поклати глава:

— Не, при нас не се води такава. Но можете да проверите в регистъра на университета на Малет стрийт.

Чарли отново се качи на трамвая и се охарчи с още едно пени — вече се питаше къде ще нощува.

— Ребека Салмън ли? — попита мъжът в деловодството на университета, беше облечен в ефрейторска униформа. — Не ми звучи познато. — Той се зае да проверява в дебела тетрадка, която извади изпод бюрото. — А да, ето я. Колеж „Бедфорд“, катедра „Изкуствознание“ — натърти човекът, като не криеше презрението си.

— Имате ли адреса й, ефрейторе? — попита Чарли.

— Първо трябва да служиш в армията, млади момко, и чак тогава ще ме наричаш „ефрейторе“ — тросна се по-възрастният мъж. — Всъщност колкото по-бързо се запишеш доброволец, толкова по-добре.

Чарли реши, че за един ден е понесъл достатъчно обиди, и най-неочаквано оповести:

— Сержант Тръмпър, 7312087. Аз ще ви наричам „ефрейтор“, а вие ще се обръщате към мен на „сержант“. Ясен ли бях?

— Тъй вярно, сержанте — изпелтечи ефрейторът и застана мирно.

— Та какъв е адресът?

— Жената, сержанте, живее на квартира на Челси Терас номер деветдесет и седем.

— Благодаря — подвикна Чарли, после остави стъписания ефрейтор от запаса, който продължи да го зяпа, и отново тръгна из Лондон.

Капнал от умора, най-сетне в четири и нещо следобед слезе от трамвая на ъгъла на Челси Терас. Беки явно бе успяла да се установи по-бързо от него в скъпия квартал, макар и да живееше на квартира.

Той тръгна по познатия път, като от време на време спираше да се полюбува на витрините на магазините, които навремето бе мечтал да притежава. Номер сто трийсет и едно: антики, махагонова покъщнина, маси и столове с красива политура. Номер сто трийсет и три: дамско облекло и чорапи от Париж, по витрината имаше и неща, които според Чарли един мъж не е редно да гледа. Номер сто трийсет и пет: месо и птици, накачени в дъното на магазина на куки — изглеждаха толкова вкусни, та Чарли забрави, че има недостиг на храна. Погледът му падна на ресторант с името „Скалини“, бяха го отворили на номер сто трийсет и девет. Дали италианската кухня щеше да намери някога почитатели и в Лондон?

Номер сто четирийсет и едно: магазинче на букинист, влажно, цялото в паяжини, без нито един купувач. После сто четирийсет и три — шивач. На табелата пишеше: „Костюми, жилетки, ризи и яки за господа, които уважават себе си“. Номер сто четирийсет и пет: току-що опечен хляб, който с миризмата си те примамваше да влезеш вътре. Чарли погледна в едната посока, сетне и в другата: направо не можеше да повярва, че вижда изискано облечените жени, излезли на пазар, сякаш война изобщо не е имало. Явно никой не им беше казал, че са въведени купони.

Пред номер сто четирийсет и седем Чарли спря като закован. Вторачи се възхитен в гледката, разкрила се пред уморените му очи: дълги редици пресни плодове и зеленчуци, които той с гордост би продавал. Две симпатични момичета в зелени престилки и младеж, издокаран още по-хубаво, чакаха, за да обслужат купувачите.

Чарли отстъпи назад и погледна номера над магазина. Съзря табела в синьо-златисто: „Чарли Тръмпър, честен търговец от 1823 г.“.

[1] Една от главните улици в центъра на Лондон, свързва Уест Енд със Сити. — Б.пр. ↑

[2] Самостоятелно висше учебно заведение към Лондонския университет. — Б.пр. ↑

Беки
1918 — 1920

6.

— От 1480 до 1532 година — каза той.

Прегледах си записките, за да се уверя, че не съм сбъркала датите, понеже ми беше трудно да се съсредоточа. Това беше последната лекция за деня и в главата ми се въртеше само едно: кога ще се прибера на Челси Терас.

Днес следобед говорихме за художника Бернардино Луини. Вече бях решила да пиша дипломна работа за живота на този недооценен живописец от Милано. Милано… още една причина да се радвам, че войната най-после е свършила. Сега вече можех да обмислям как ще посетя Рим, Флоренция, Венеция и да, Милано, за да се запозная отблизо с творчеството на Луини. Микеланджело, Да Винчи, Белини, Караваджо, Бернини — половината световни съкровища на изкуството се намираха в една-единствена страна, а аз нямах възможност да стигна по-далеч от музея за изящни изкуства „Виктория и Албърт“.

В четири и половина иззвъня звънецът, възвестил края на лекциите за днес. Затворих учебниците и загледах как професор Тилзи крета към вратата. Чак ми домъчня за стареца. Вече се беше пенсионирал, а го върнаха на работа, защото мнозина от младите преподаватели заминаха на Западния фронт. Смъртта на Матю Мейкпийс, човека, който би трябвало днес да ни чете лекцията, „един от най-многообещаващите учени на своето поколение“, както все ни повтаряше старият професор, бе „непрежалима загуба за катедрата и за университета като цяло“. Няма как да не се съглася с него: Мейкпийс бе сред малцината англичани, признати за истински познавачи на Луини. Слушала съм само три негови лекции, после той се записа доброволец и замина за Франция. Каква ирония на съдбата: именно такъв човек да бъде надупчен от германските куршуми, докато прескачал загражденията от бодлива тел някъде в Централна Франция.

Бях първи курс в „Бедфорд“. Все ми се струваше, че не мога и не мога да се справя и времето не стига, искаше ми се Чарли да си дойде час по-скоро и да поеме магазина, та да си отдъхна. Пратих му писмо в Единбург, а се оказа, че той бил в Белгия, писах му и в Белгия, докато Чарли бил във Франция, и във Франция, когато той вече се бил прибрал в Единбург. Кралската поща като че ли все не успяваше да го догони, а сега не исках той да научава какво съм направила, щеше ми се да видя с очите си реакцията му.

Джейкъб Коен обеща да го прати в Челси веднага щом той се появи отново на Уайтчапъл Роуд. Вече бях изгубила надежда, че някога ще си дойде.

Събрах си учебниците и ги напъхах в старата ученическа чанта, подарък от татко, когато спечелих стипендията за училище „Сейнт Пол“. Инициалите „РС“, които той гордо бе щамповал отпред, вече не личаха, а кожената дръжка се бе прокъсала, та напоследък се виждах принудена да нося чантата под мишница: на тате и през ум не би му минало да ми купува нова, докато старата все още върши работа.

Когато бях малка, татко беше много строг с мен, един-два пъти дори е грабвал каиша, защото съм отмъквала зад гърба му понички — не че ми е забранявал някога да си взимам, но държеше да го правя с негово разрешение — и втория път, защото изругах „да го вземат мътните“, понеже се порязах, докато си белех ябълка. Не съм възпитана в юдейската вяра — майка ми не искаше и да чуе за това, но баща ми ми налагаше същите изисквания, с които е расъл той, и не търпеше онова, което от време на време описваше като „неприемливо поведение“.

Трябваше да минат много години, докато науча какви упреци е понасял татко навремето, задето се е оженил за мама, римокатоличка. Обожаваше я и поне пред мен нито веднъж не е възроптал, че му се налага да ходи сам в синагогата. Днес изразът „смесен брак“ звучи много старомодно, но в началото на века и на мама, и на тате им се е налагало да правят доста жертви.

Още в деня, когато прекрачих прага на училище „Сейнт Пол“, там ми хареса, вероятно отчасти защото не ми се присмиваха, задето уча много, и не ме наричаха зубрачка. Единственото, което ме дразнеше, беше прякорът, който ми бяха лепнали — Дебелата фукла. След време едно момиче от горния клас — Дафни Харкорт-Браун, ми обясни какво означава това. Дафни имаше руса къдрава коса и й викаха Злобарката. Не бяхме кой знае какви приятелки, но и двете си падахме по сладкото и това ни сближи, особено след като тя разбра, че разполагам с неизчерпаеми запаси от понички и кифли. Дафни на драго сърце би си ги платила, но аз не давах да се издума, понеже си мечтаех съучениците ми да мислят, че сме първи приятелки с нея. Веднъж Дафни дори ме покани у тях в Челси, аз обаче не приех, понеже, ако отидех, после щеше да се наложи и аз да я поканя у нас в Уайтчапъл.

Именно Дафни ми подари първия албум с произведения на изкуството — „Съкровищата на Италия“, в замяна на няколко шоколадови вафли, и от този ден нататък знаех, че съм се натъкнала на нещо, което бих искала да изучавам до края на живота си. Не съм питала Дафни защо една от началните страници в албума е откъсната, но това винаги ме е озадачавало.

Дафни беше издънка на един от най-прочутите лондонски родове, доколкото разбрах, от каймака на обществото, и затова смятах, че след като завърша „Сейнт Пол“, пътищата ни няма да се кръстосат никога повече. В края на краищата Лаундс Скуеър едва ли е моята естествена среда. Но, честно казано, същото важи и за Ийст Енд, докато там се подвизават типове като Тръмпърови и семейство Шорокс.

Колкото до Тръмпърови, можех само да се съглася с мнението на татко. Мери Тръмпър очевидно е била светица — съмнение няма. Джордж Тръмпър пък беше човек с неприемливо поведение, изобщо не можеше да се мери с баща си, когото тате описваше като „мъж на място“. Младият Чарли, който поне според мен вечно кроеше някакви лудории, имаше, както се изразяваше баща ми, „бъдеще“. Татко беше на мнение, че магията се предава през поколение.

„Момчето е много оправно — уверяваше ме тате. — Повярвай, някой ден ще държи собствен магазин, дори няколко магазина.“

Не обърнах особено внимание на тези думи, докато след смъртта на баща ми не се оказа, че няма към кого другиго да се обърна.

Тате често се оплакваше, че не може да остави работниците във фурната сами и за час — вечно оплескваха нещо. „Пройдохи са си — обясняваше, понеже те бяха безотговорни. — Направо не ми се мисли какво ще стане с фурната, ако някой ден си отида от този свят.“

Тези думи кънтяха в съзнанието ми по време на погребението, докато равин Гликстайн отслужваше опелото. Мама още лежеше в безсъзнание в болницата и лекарите не можеха да ми кажат кога ще се оправи, ако това изобщо станеше някога. Налагаше се да отида при леля Хариет, която не изгаряше от желание да ме подслони и която бях виждала само по семейни сбирки. Оказа се, че тя живеела някъде в Ромфорд, и тъй като след погребението трябваше да ме заведе у тях, разполагах само с няколко часа, за да взема решение. Помъчих се да отгатна какво би сторил баща ми при тези обстоятелства и стигнах до извода, че той би предприел „дръзка стъпка“.

Когато на другата сутрин станах от сън, вече бях решила да продам фурната на който предложи най-много пари, освен ако Чарли не се нагърби сам с отговорността. Сега, като се замисля, си давам сметка, че определено съм се съмнявала дали Чарли ще се справи, накрая обаче натежа мнението на тате за момчето.

Оная заран в училище разработих план за действие. Веднага след часовете се качих на трамвая от Хамърсмит за Уайтчапъл, а останалия път до дома на Чарли изминах пеш.

Щом стигнах номер сто и дванайсет, почуках силно на вратата и зачаках — помня, изненадах се, че Тръмпърови си нямат чукало. Накрая ми отвори една от ония повлекани — сестрите му, и аз не знам точно коя. Обясних, че искам да поговоря с Чарли, и не се изненадах, когато момичето ме остави да чакам на прага и влезе в къщата. След малко се върна и от немай-къде ме заведе в стаичката в дъното.

Когато след двайсет минути си тръгнах, знаех, че не съм успяла да се спазаря, но точно тогава се сетих за една от многото мъдрости на тате: ако си притиснат до стената, нямаш право да пробираш.

На другия ден се записах на курс за счетоводители — за всеки случай. Занятията се провеждаха вечерно време и аз ходех на тях едва след като си научех за следващия ден. В началото предметът ми се видя скучноват, но не след дълго ми стана интересно: оказа се, че точните сметки са много полезни дори за такова дребно предприятие като нашето. Не бях и подозирала, че можеш да спестиш доста пари просто като водиш точен отчет, знаеш колко дължиш и как да приспадаш суми за разходи, та да си намалиш данъците. Притеснявах се само, че Чарли никога не си е правил труда да плаща данъци.

Вече дори ми беше приятно да отскачам всяка седмица до Уайтчапъл, където имах възможност да проявя новопридобитите знания. Бях решила твърдо да сложа край на съдружието си с Чарли веднага щом ме приемат в университета, въпреки това бях сигурна, че баща ми и дори дядо Чарли са щели да останат възхитени от неговата неизчерпаема енергия и устрем, допълвани от благоразумния ми подход във финансовите дела.

Когато наближи време да се явя на приемните изпити в университета, реших да предложа на Чарли да изкупи и моя дял от съдружието и дори се уговорих с един много подготвен счетоводител да се заеме със сметките. Но ето че проклетите германци отново осуетиха добре премислените ми планове.

Този път убиха бащата на Чарли — смешна грешка, понеже този малък глупчо се записа доброволец, та и той да се сражава с швабите. Съвсем в свой стил дори не си направи труда да се посъветва с някого. Вдигнал се и както бил облечен в онзи ужасен костюм с двуредно закопчаване и крещящо зелена вратовръзка, както бил нахлупил смешното си кепе, отишъл в Грейт Скотланд Ярд, понесъл на плещите си всички неволи на империята. Заряза ме да се оправям сам-сама. Не е чудно, че през следващата година отслабнах толкова много, което според майка ми пак си било някаква награда, задето съм влязла в съдружие с непрокопсаник като Чарли Тръмпър.

За капак няколко седмици след като Чарли се качи на влака за Единбург, ме приеха в Лондонския университет.

Заради Чарли имах само два избора: да се опитам сама да ръководя фурната и да забравя за мечтите си да завърша висше образование или да продам всичко на който предложи най-много пари. В деня на заминаването Чарли ми бе оставил бележка със съвет да продам магазина, което реших и да сторя, но макар да обикалях часове наред Ийст Енд, успях да намеря само един човек, който прояви интерес: господин Коен, чието шивашко ателие вече няколко години се намираше над фурната и който искаше да се поразшири. При така стеклите се обстоятелства ми предложи прилична цена, успях дори да спечеля още две лири стерлинги, които един от уличните търговци ми брои за огромната сергия на Чарли, но колкото и да опитвах, така и не успях да спазаря ужасната реликва от деветнайсети век на дядо Чарли.

Веднага внесох парите в строително дружество „Боу“, което се намираше на Чийпсайд номер сто и две и където ми откриха едногодишен влог при лихва четири на сто. Нямах намерение да тегля от влога, докато Чарли Тръмпър е на фронта, но някъде след пет месеца при мен в Ромфорд дойде Кити Тръмпър. Разрева се и ми съобщи, че брат й бил убит на Западния фронт. Добави, че направо не знаела какво ще правят без Чарли. Веднага й обясних какво сме се разбрали с него и върху лицето на жената грейна усмивка. Тя се съгласи на другия ден да дойде с мен в строителното дружество, за да изтеглим дяла на брат й.

Смятах да изпълня желанието на Чарли и да имам грижата неговата част от парите да бъде поделена поравно между трите му сестри. Но заместник-управителят на дружеството ни напомни и на двете възможно най-любезно, че докато не измине една година, не мога да тегля и пени от влога. Дори извади договора, който бях подписала и където това бе отбелязано изрично. Щом го чу, Кити скочи като попарена, избълва цял порой грубости, от които заместник-управителят се изчерви като домат, и си тръгна.

След време щях да бъда благодарна, че съм се подписала под такива условия. Бях готова, без да му мисля много-много, да поделя шейсетте процента на Чарли между Сал, Грейс и тая повлекана Кити, очевидно излъгала, че брат й е загинал. Разбрах за това едва през юли, когато Грейс ми писа от фронта, за да ми съобщи, че след втората битка на Марна връщат Чарли в Англия. Зарекох се още в мига, когато се прибере, да му изплатя неговия дял от парите — исках час по-скоро да се отърва веднъж завинаги от тия Тръмпърови и безкрайните неприятности, които си имах с тях и които само отклоняваха вниманието ми.

Жалко, че татко не доживя да ме види в колежа „Бедфорд“ към Лондонския университет. Дъщеря му студентка! Уайтчапъл не бе чувал за такова чудо. Но един германски аероплан сложи край на всички въжделения на баща ми и за капак осакати мама. Тя все пак бе донемайкъде щастлива да напомня на всичките си приятелки, че съм сред първите жени в Ийст Енд, приети в университет.

След като влязох в „Бедфорд“, започнах да си търся квартира някъде наблизо: бях решена да проявя известна степен на независимост. Мама, която така и не прежали баща ми, отиде да живее в предградията, в Ромфорд, при леля Хариет. Недоумяваше защо държа толкова да живея в Лондон, но накрая се примири и само настоя квартирата да бъдела одобрена от ректората. Натърти, че съм можела да живея под един покрив само с момиче, което татко би сметнал за „приемливо“. Постоянно негодуваше срещу разпасаността, излязла на мода след избухването на войната.

Поддържах връзка с доста от съученичките, с които се бях сприятелила в „Сейнт Пол“, но познавах само една, която вероятно имаше в Лондон достатъчно широко жилище, че да прибере и мен, и си казах, че тя вероятно е единствената ми надежда, ако не искам да прекарам остатъка от живота си във влака между Ромфорд и Риджънтс Парк. На другия ден пратих писмо на Дафни Харкорт-Браун.

В отговор тя ме покани на чай в малкото си жилище в Челси. Когато я видях, бях изненадана, че сега съм малко по-висока от нея, но че и тя като мен е отслабнала. Дафни не само ме посрещна с отворени обятия, но и за мое изумление се зарадва много при мисълта, че бих могла да се нанеса в една от свободните й стаи. Настоях да плащам наем от пет шилинга на седмица и донякъде плахо я поканих на чай у мама в Ромфорд. На Дафни й се стори забавно, че следващия вторник ще ходи с мен чак в Есекс.

Целия следобед мама и леля почти не гъкнаха. Не им се случваше често от тях да очакват мнение по въпроси от рода на балове, където младите момичета си търсят жених, ловджийски хрътки, поло и позорната липса на обноски, каквато напоследък проявяват гвардейците, така че Дафни премина в монолог. Леля Хариет ни донесе още от топлите кифлички, а аз не се изненадах, че щастлива, мама кима одобрително.

Всъщност единственият притеснителен момент през целия следобед бе, когато Дафни отнесе подноса в кухнята — нещо, което, подозирам, дотогава е правила рядко — и видя дипломата ми от училище, закачена на вратата на килера. Мама се усмихна и за мое унижение зачете на глас:

— „Госпожица Салмън проявява изключителна работоспособност, която, съчетана с търсещ, интуитивен ум, й предвещава добро бъдеще в колежа «Бедфорд». Подпис: госпожица Потър, директорка.“

— Мама със сигурност не показва никъде дипломата ми — беше единственото, което Дафни отбеляза по въпроса.

След като се преселих в Челси Терас, животът и на двете бързо навлезе в строго определено русло. Дафни обикаляше увеселенията и приемите, докато аз — в малко по-забързано темпо — ходех от лекция на лекция, така че пътищата ни рядко се пресичаха.

Въпреки опасенията ми се оказа, че е много приятно да живееш под един покрив с Дафни. Макар почти да не се вълнуваше от следването ми — Дафни посвещаваше силите си главно на това, да преследва лисици и офицери от гвардията — тя проявяваше здрав разум за всичко на тоя свят, да не говорим пък, че постоянно поддържаше връзка с доста младежи за женене, които сякаш на безкрайна върволица посещаваха Челси Терас номер деветдесет и седем.

Дафни посрещаше всички с еднакво презрение и сподели с мен, че е обичала истински само един мъж, който още бил на Западния фронт — виж, дори пред мен не спомена как се казва той.

Ако успеех да се откъсна за малко от учебниците, тя винаги намираше отнякъде свободен млад офицер, който да ме заведе я на концерт, я на представление, я на танци в гарнизона. Нито веднъж не се поинтересува какво уча в университета, затова пък честичко ме подпитваше за Ийст Енд и слушаше захласната разказите ми за Чарли Тръмпър и неговата сергия.

Сигурно щяхме да продължаваме така до Второ пришествие, ако не бях разлистила брой на „Кенсингтън Нюз“, вестник, който Дафни купуваше, за да види какво дават в близкото кино.

Докато една петъчна вечер го преглеждах, погледът ми падна на обява. Прочетох я няколко пъти, за да съм сигурна, че магазинът наистина се намира където си мислех, сгънах вестника и излязох, за да проверя на място. Тръгнах надолу по Челси Терас и видях на витрината на местната зарзаватчийница табела „Продава се. За справки търсете Джон Д. Уд, Маунт стрийт, Западен Лондон 1“.

Сетих се, че Чарли открай време е искал да разбере какви са цените в Челси, сравнени с тези в Уайтчапъл, и реших да проверя.

На другия ден поразпитах местния продавач на вестници, господин Бейлс, който знаеше всичко за квартала и нямаше нищо против да го сподели и с вас, стига да сте готови да го изслушате, и се явих в кантората на Джон Д. Уд на Маунт стрийт. Известно време ме държаха на гишето, но накрая един от четиримата служители дойде, представи се като господин Палмър и попита с какво може да ми бъде полезен.

Взрях се в младока и се усъмних, че изобщо е в състояние да ми бъде полезен. Не знам дали имаше навършени и седемнайсет години и бе толкова блед и слаб, че сигурно щеше да бъде повален и от най-лекия повей на вятъра.

— Бих искала да науча нещо повече за Челси Терас номер сто четирийсет и седем — отвърнах аз.

Хлапето бе и изненадано, и озадачено.

— Челси Терас номер сто четирийсет и седем ли?

— Да, Челси Терас номер сто четирийсет и седем.

— Един момент, уважаема госпожице — рече ми той и се запъти към кантонерката — вдигна рамене, докато минаваше покрай колегите си.

Видях, че разлиства някакви книжа, после се върна при мен с един-единствен лист хартия — дори и не опита да ме покани да вляза или да ми предложи да седна.

Остави листа върху плота на гишето.

— Магазин за плодове и зеленчуци — оповести служителят.

— Точно така.

— Витрината — допълни отегчено младокът — е дълга шест и шейсет. Самият магазин е с площ около деветдесет квадрата, в които е включено и малкото жилище на първия етаж с изглед към парка.

— Кой парк? — възкликнах аз, усъмнила се, че говорим за различни имоти.

— „Принсес Гардънс“, уважаема госпожице — поясни младежът.

— Това е малка градинка — уведомих го аз — той явно не бе и стъпвал на Челси Терас.

— С покупката получавате и нотариалния акт за имота — продължи служителят, без да ми обръща внимание, но поне вече не се бе надвесил над гишето. — Сегашният собственик ще го освободи до трийсет дни след сключване на сделката.

— А каква цена е определил? — поинтересувах се аз.

Вбесявах се все повече и повече, задето това пале си позволява да се държи наставнически.

— Нашата клиентка, госпожа Чапман… — продължи той.

— Вдовица е, мъжът й служеше във флотата, на кораба на Негово Величество краля „Боксър“, загина по време на бойни действия на осми февруари 1918 година, оставяйки дъщеря на седем години и петгодишен син.

Господин Палмър прояви благоприличието да пребледнее.

— Знам и че госпожа Чапман страда от артрит и й е почти невъзможно да се качва по стълбите на малкото жилище — добавих за по-убедително.

Сега вече младокът бе доста озадачен.

— Да, точно така — изпелтечи той.

— Е, и колко очаква госпожа Чапман да получи за имота? — повторих аз.

Сега вече тримата колеги на Палмър бяха спрели да вършат каквото вършеха, и следяха разговора ни.

— За имота е определена цена от сто и петдесет гвинеи — оповести служителят, вперил очи в последния ред от документа.

— Сто и петдесет гвинеи — повторих така, уж не мога да повярвам, макар че нямах и понятие колко точно струва имот като този. — Клиентката ви очевидно се рее в облаците. Да не би да е забравила, че сме във война? Предложете й, господин Палмър, сто и не ме безпокойте повече, ако тя поиска и пени отгоре.

— Гвинеи ли? — рече той обнадежден.

— Лири стерлинги — отсякох аз, след което написах върху опакото на документа името и адреса си и го оставих на плота.

Господин Палмър сякаш изгуби ума и дума — продължи да ме зяпа с отворена уста, а аз се завъртях и излязох.

Докато се връщах в Челси, си дадох сметка, че нямам никакво намерение да купувам магазин в квартала. При всички положения не разполагах със сто лири стерлинги — къде ти! Имах на влог в банката малко над четирийсет лири, не се и надявах да се сдобия отнякъде с още пари, но онзи се държа толкова нагло, че ме ядоса. Казах си, че почти няма опасност госпожа Чапман да приеме такова обидно предложение.

Оказа се обаче, че на следващата заран тя е приела. Тънех в блажено неведение, че не съм задължена да подписвам нищо, и същия следобед внесох капаро от десет лири стерлинги. Господин Палмър обясни, че ако до трийсет дни не сключа сделката, няма да ми върнат парите.

— Не е болка за умиране — отсякох нахакано аз, макар че нямах и представа откъде ще намеря парите.

През следващите двайсет и седем дни ходих при всички, които познавах, като се почне от строително дружество „Боу“ и се стигне до далечните лели и дори съученички, никой обаче не прояви и най-малко желание да подкрепи една млада жена, първи курс студентка, и да й даде на заем шейсет лири стерлинги, с които тя да си купи магазин за плодове и зеленчуци.

— Но вложението е много разумно — опитвах се да обясня на всеки, пожелал да ме изслуша. — Пък и в сделката задочно участва Чарли Тръмпър, най-добрият търговец на плодове и зеленчуци, живял някога в Ийст Енд.

Рядко стигах по-далеч — някъде на това място в търговските ми обяснения любезният интерес биваше изместван от неверие.

В края на първата седмица волю-неволю трябваше да призная: Чарли Тръмпър надали щеше да остане доволен, задето съм прахосала десет лири стерлинги от парите ни — шест лири от неговите и четири от моите, колкото да задоволя женската си суета. Реших, че е за предпочитане да понеса загубата на шестте лири стерлинги, отколкото да призная пред Чарли, че съм станала за смях.

— Но защо не си се посъветвала с майка си или с леля си, преди да предприемеш такава крайна стъпка? — възкликна учудена Дафни на двайсет и шестия ден. — И двете ми се виждат много разумни.

— Кажа ли им, направо ще ме убият. А, не, мерси — троснах се аз. — При всички положения те двете надали имат общо шейсет лири стерлинги. А и да ги имаха, се съмнявам, че изгарят от желание да вложат и пени в Чарли Тръмпър.

В края на месеца отидох посърнала в кантората на Джон Д. Уд, за да обясня, че няма да си получат останалите деветдесет лири стерлинги и могат да се чувстват свободни да обявят отново имота за продан. Опасявах се, че щом господин Палмър чуе новината, върху лицето му задължително ще се появи ехидното изражение „Така си и знаех“.

— Но жената, която ви представлява, сключи сделката още вчера — увери ме господин Палмър и ме погледна недоумяващо.

— Жената, която ме представлява ли? — ахнах аз.

Служителят отвори папката.

— Да, някоя си госпожица Дафни Харкорт-Браун от…

— Но защо? — попитах аз.

— Едва ли съм човекът, който може да отговори на този въпрос — рече господин Палмър. — Вчера видях тази жена за пръв път.

— Как така защо? Много просто — отвърна Дафни вечерта, когато й зададох същия въпрос. — Ако Чарли Тръмпър наистина е толкова добър, колкото го изкарваш, значи съм направила много разумно вложение.

— Вложение ли?

— Ами да. Искам парите, които съм дала, плюс четири на сто лихва да ми бъдат върнати до три години.

— Четири на сто лихва ли?

— Точно така, четири на сто. В края на краищата толкова получавам като лихва и от военните облигации. От друга страна, ако не успеете да ми върнете целия капитал плюс лихвата, от четвъртата година нататък ще ви искам десет на сто от печалбата.

— Да де, но печалба може и да няма.

— В такъв случай получавам автоматично дял от шейсет на сто в имота. Чарли ще притежава едва двайсет и четири на сто, а ти — шестнайсет на сто. Всичко, което трябва да знаеш, се съдържа в този документ. — Тя ми връчи няколко гъсто изписани страници, последната от които беше с цифрата седем в горния край. — Единственото, което трябва да направиш, е да се подпишеш отдолу.

Прочетох бавно договора, а Дафни си наля чаша херес. Тя и адвокатите й бяха помислили за всичко.

— Вие с Чарли Тръмпър се различавате само по едно — отбелязах аз, докато слагах подписа си.

— По какво?

— По това, че ти си родена в легло с балдахин.

Нямах сили да се занимавам и с магазина, и със следването в университета, затова бързо стигнах до извода, че ще се наложи да назнача поне временно управител. Проумях, че това наистина е наложително, когато видях, че трите продавачки, които заварих на Челси Терас сто четирийсет и седем, само хихикат при всеки опит да им наредя нещо.

Следващата събота тръгнах из Челси, Фулам и Кенсингтън[1], надзъртах през витрините и наблюдавах как младежите си вършат работата с надеждата най-сетне да намеря човек като за магазина „Тръмпър“.

След дълго обикаляне най-сетне се спрях на млад продавач в плод и зеленчук в Кенсингтън. Една ноемврийска вечер изчаках края на работното време. Сетне тръгнах след младежа, който се запъти към най-близката автобусна спирка. Настигнах го.

— Добър вечер, господин Мейкинс — поздравих аз.

Стъписан, той се обърна — очевидно бе изненадан, че пред него стои непозната млада жена, която знае името му. Сетне продължи нататък.

— Имам магазин за плодове и зеленчуци на Челси Терас… — поясних, без да изоставам от младежа, който вече наближаваше автобусната спирка.

Беше още по-изненадан, но не каза нищо, само забърза още повече.

— Трябва ми управител.

При тези думи Мейкинс за пръв път позабави крачката и ме погледна по-внимателно.

— „Чапман“ — рече той. — Значи вие сте го купили.

— Да, но сега е собственост на Тръмпър — вметнах аз. — И ви предлагам длъжността управител при седмично възнаграждение, с една лира стерлинга по-високо от сегашното.

Не че имах представа колко му плащат.

Наложи се да измина няколко километра с автобуса и пред къщата на младежа да отговоря на още доста въпроси, докато накрая той ме покани да се запозная с майка му. След половин месец Боб Мейкинс дойде на работа при нас като управител на магазин „Тръмпър“.

Въпреки този удар в края на първия месец установих разочарована, че магазинът е на загуба повече от три лири стерлинги, което означаваше, че не мога да върна на Дафни и едно-единствено пени.

— Не унивай — рече ми тя. — Все ще се отвори случай да избегнем наказателната клауза в договора, особено ако се окаже, че господин Тръмпър наистина е толкова оправен, какъвто го описваш.

Благодарение на един млад офицер от Военното министерство, с когото Дафни ме запозна, от половин година ми беше по-лесно да научавам къде точно се намира вечно изплъзващият се Чарли. Офицерът сякаш знаеше във всеки момент от деня и нощта къде е сержант Чарлс Тръмпър от Кралския стрелкови полк. Въпреки това бях все така твърдо решена магазинът да работи добре и да излезе на печалба много преди Чарли да е прекрачил прага му.

От приятеля на Дафни обаче узнах, че моят блуден съдружник ще бъде демобилизиран на двайсети февруари 1919 година, което означаваше, че не разполагам с достатъчно време, за да изравня печалби и загуби. И още по-лошо, не след дълго се наложи да търсим заместнички на две от трите хихикащи момичета, станали за беда жертви на епидемията от грип, и да уволним третата поради некадърност.

Помъчих се да си спомня всичко, на което като малка ме е учел тате. Ако има голяма опашка, трябва да обслужваш бързо клиентите, ако опашката обаче е малка, не бива да бързаш — така магазинът никога няма да бъде празен. Баща ми обясняваше, че хората не обичали да влизат в празни магазини — чувствали се несигурни.

„На сенника отпред — беше убеден татко — трябва да пише с големи букви «Дан Салмън, пресен хляб. Основан през 1879 г.». Отвори ли ти се случай, повтаряй името и датата — хора като тези, които живеят в Ийст Енд, държат да знаят, че не си отскоро в квартала. Опашки и история: англичаните винаги са знаели цената и на едното, и на другото.“

Опитах се да приложа тази философия, защото подозирах, че Челси не се различава особено от Ийст Енд. Върху нашия сенник обаче пишеше със сини букви: „Чарли Тръмпър, честен търговец от 1823 г.“. Няколко дни дори се питах дали да не нарека магазина „Тръмпър и Салмън“, после обаче се отказах — не исках да се обвързвам до гроб с Чарли.

Сред съществените разлики, които открих между Ийст и Уест Енд, бе, че в Уайтчапъл имената на длъжниците се записваха с тебешир върху дъска, докато в Челси те си отваряха сметки. За моя изненада в Челси имаше повече неизрядни длъжници, отколкото в Уайтчапъл. Следващия месец отново нямах с какво да започна да се разплащам с Дафни. От час на час ми ставаше все по-ясно, че без Чарли съм загубена.

В деня, когато той трябваше да се прибере, отидох да хапна в кафенето на колежа заедно с две приятелки от моя курс. Докато ядях ябълката и побутвах с вилицата парчето сирене, се опитвах да осмисля възгледите им за Карл Маркс. Допих си млякото, взех си учебниците и се върнах в залата. Обикновено слушах в захлас лекциите за изобразителното изкуство на Ранния ренесанс, днес обаче се зарадвах, когато видях, че още преди да е приключило занятието, преподавателят си събира книжата.

Трамваят пъпли сякаш цяла вечност до Челси и най-после спря на ъгъла на Челси Терас.

Обичах да изминавам пеш разстоянието от единия, та чак до другия край на улицата, за да видя какво ново-старо по останалите магазини. Първо минавах покрай антиквариата на господин Ръдърфорд. Видеше ли ме, той задължително вдигаше шапка. После, на номер сто трийсет и три, се падаше магазинът за дамско облекло с рокли по витрината, които надали някога щяха да ми бъдат по джоба. Сетне идваше месарницата на Кендрик, където Дафни си беше отворила сметка, през няколко врати от нея беше италианският ресторант с празни маси. Знаех, че собственикът едвам свързва двата края — беше натрупал при нас доста дългове. Накрая идваше книжарницата, където милият господин Снедълс се опитваше да се задържи над повърхността. От няколко седмици не бе продал и една-едничка книга, това обаче не му пречеше да седи блажено зад щанда и да чете залисан любимия си Уилям Блейк, докато станеше време да смени табелата „Отворено“ върху входната врата със „Затворено“. Докато минавах покрай книжарницата му се усмихнах, но той не ме забеляза.

Изчислих, че ако сутринта влакът на Чарли е пристигнал навреме на „Кингс Крос“, съдружникът ми би трябвало вече да е в Челси, дори и да му се е наложило да върви от гарата до тук пеш.

Когато наближих магазина, се поколебах само миг, после влязох вътре. За мое огорчение Чарли го нямаше. Веднага попитах Боб Мейкинс дали ме е търсил някой.

— Никой, госпожице Беки — потвърди младежът. — Не се притеснявайте, помним какво точно сте ни заръчали, в случай че се появи господин Тръмпър.

Двете нови продавачки — Патси и Гладис, кимнаха.

Погледнах си часовника — беше пет и нещо — и реших, че щом Чарли не се е появил досега, вероятно ще дойде чак на другия ден. Свъсих се и казах на Боб да затварят. Когато часовникът на вратата отброи шест часа, му заръчах да спусне решетките и да затвори, а аз през това време ще проверя оборота.

— Странна работа — отбеляза Боб, след като, стиснал ключовете от магазина, дойде при мен на входната врата.

— В смисъл?

— Ами онзи човек ей там. Вече цял час седи на пейката и не сваля очи от магазина. Дано клетият се чувства добре.

Погледнах към отсрещния тротоар. Кръстосал ръце, Чарли седеше и гледаше право в мен. Когато очите ни се срещнаха, той се изправи, пусна ръце и тръгна бавно към мен.

Доста дълго и двамата мълчахме. Накрая той рече:

— Е, какво ново-старо при вас?

[1] Квартали в центъра на Лондон. — Б.пр. ↑

7.

— Как сте, господин Тръмпър? Много ми е приятно да се запознаем — рече Боб Мейкинс, след което избърса ръка в зелената престилка и пое протегнатата длан на новия си господар.

Гладис и Патси пристъпиха напред и направиха нещо като реверанс, при което Беки се подсмихна.

— Не е нужно — спря ги Чарли. — Аз съм от Уайтчапъл и занапред ще се кланяте само на клиентите.

— Както кажете, драги ми господине — отвърнаха в хор момичетата, а Чарли направо онемя.

— Боб, занеси вещите на господин Тръмпър горе в стаята — нареди Беки. — А аз ще го разведа из магазина.

— Веднага, госпожице — отговори младежът и погледна пакета в кафява амбалажна хартия и малкия кашон, които Чарли бе оставил на пода. — Това ли е целият ви багаж, господин Тръмпър? — попита невярващо Боб.

Чарли кимна.

Погледна двете продавачки в бели блузи по последната мода и зелени престилки. Стояха зад щанда така, сякаш не знаеха какво да правят от тук нататък.

— Хайде, тръгвайте си — подкани Беки. — Но внимавайте утре сутринта да не закъснеете. Господин Тръмпър държи много на точността.

Двете момичета си взеха дамските чантички и се изнизаха, а Чарли седна на табуретката до щайгата със сливи.

— Сега вече сме сами — подхвана той, — разказвай как си се сдобила с всичко това.

— Ами благодарение на глупавата ми гордост, но…

Чарли я прекъсна.

— Ти, Беки Салмън, си истинско съкровище.

Тя му разказа от игла до конец всичко, случило се през последната година, и Чарли се свъси само когато чу за вложението на Дафни.

— Значи разполагам само с две години и девет месеца, за да изплатя шейсетте лири стерлинги плюс лихвите?

— Както и загубите за първата половин година — напомни плахо Беки.

— Повтарям, Ребека Салмън, ти си истинско съкровище! Ако не мога да се справя с такова фасулско нещо, значи не съм достоен да ти бъда съдружник.

Върху лицето на Беки грейна усмивка на облекчение.

— И ти ли живееш тук? — попита Чарли и погледна към горния етаж.

— А, не. Живея у една приятелка от училище, Дафни Харкорт-Браун. На две крачки от тук, на номер деветдесет и седем.

— Момичето, което ти е дало парите ли? — възкликна младежът.

Беки кимна.

— Явно ти е много добра приятелка — отбеляза Чарли.

Боб слезе отново при тях.

— Оставих в спалнята багажа на господин Тръмпър и огледах жилището. Поне според мен всичко е наред.

— Благодаря ти, Боб — похвали го Беки. — За днес приключихме, ще се видим утре сутринта.

— И господин Тръмпър ли ще дойде с мен на пазара, госпожице?

— Съмнявам се — каза Беки. — Утре направи поръчката както обикновено. А господин Тръмпър със сигурност ще те придружи по-нататък през седмицата.

— На пазара „Ковънт Гардън“ ли? — поинтересува се Чарли.

— Да, уважаеми господине — потвърди Боб.

— Е, щом не са го преместили, ще се срещнем там утре в четири и половина сутринта.

Беки видя как младежът пребледнява.

— Съмнявам се господин Тръмпър да те иска там всеки ден в четири и половина — засмя се тя. — Само на първо време, докато си възвърне формата. Приятна вечер, Боб.

— Приятна вечер, госпожице, приятна и на вас, драги ми господине — пожела им Боб и озадачен, си тръгна.

— Какви са тия дивотии с това „госпожице“ и „драги ми господине“? — изненада се Чарли. — По-голям съм от момчето с има-няма една година.

— Същото важи и за мнозина офицери на Западния фронт, на които си козирувал.

— Точно там е работата. Тук аз не съм офицер.

— Да, но си шефът. Пък и вече не си в Уайтчапъл, Чарли. Хайде, време е да си видиш стаите.

— Стаите ли! — възкликна младежът. — Никога през живота си не съм разполагал със „стаи“. А напоследък съм се свирал само по окопи, палатки и спортни зали.

— Е, сега вече си имаш и стаи. — Следвана от съдружника си, Беки се качи по дървените стълби на първия етаж и тръгна да го развежда и да му показва. — Кухнята — оповести тя. — Тясна е, но ще ти върши работа. Между другото, поръчах да набавят прибори и съдове за трима, казала съм на Гладис и да поддържа чисто и подредено. Дневната — обяви младата жена и отвори една врата, — ако това тясно помещение изобщо може да се нарече дневна.

Чарли погледна канапето и трите фотьойла, очевидно нови-новенички.

— А какво е станало със старите ми вещи?

— Повечето бяха изгорени в деня, когато войната свърши — призна Беки. — Но успях да спазаря за шилинг росерното кресло и леглото в притурка към него.

— Ами сергията на дядо? Нали не си изгорила и нея?

— Не съм, не съм, не се безпокой. Опитах се да я продам, но й даваха най-много пет шилинга, така че сега Боб прекарва с нея всяка сутрин стоката от пазара.

— Чудесно — въздъхна облекчено Чарли.

Беки се обърна и продължи към банята.

— Извинявай за мокрото петно под крана за студена вода — каза тя. — Правихме, струвахме, но така и не успяхме да го махнем. И да те предупредя, от казанчето на тоалетната понякога не тече вода.

— Никога не съм имал тоалетна вътре в къщата — призна си Чарли. — Много тузарско, няма що!

Беки продължи към спалнята.

Чарли се опита да огледа помещението, но погледът му веднага бе привлечен от цветна картинка, висяла и над леглото му в Уайтчапъл и навремето принадлежала на майка му. Стори му се позната. Премести очи към скрина, двата стола и леглото, които виждаше за пръв път. Много му се прииска да покаже на Беки колко й е признателен за всичко, затова седна на крайчеца на леглото и започна да се друса.

— И това ми е за пръв път.

— Кое?

— Балдахинът. Дядо не позволяваше да слагаме балдахин. Твърдеше, че…

— Да, да, помня — прекъсна го момичето. — Че с балдахин сутрин се успиваш и това те възпрепятства да си вършиш всекидневната работа.

— Да, нещо от този род, само дето се съмнявам, че дядо е знаел думата „възпрепятства“ — усмихна се Чарли и се зае да разопакова кашона на Томи.

Погледът на Беки падна върху малкото изображение на Богородица с Младенеца веднага щом Чарли го сложи на леглото. Тя взе картината и се взря в нея.

— Откъде я имаш? Прекрасна е.

— Остави ми я един приятел, който загина на фронта — отвърна той, без да дава воля на чувствата.

— Приятелят ти е имал вкус. — Беки продължи да държи иконката. — Имаш ли представа кой я е рисувал?

— Не. — Чарли се вторачи в снимката на майка си в рамка, окачена над леглото. — Виж ти! Същата е.

— Е, не съвсем — рече Беки и също погледна илюстрацията от списание над леглото. — Картинката на майка ти е снимка на шедьовър на Бронзино, докато рисунката на твоя приятел очевидно е копие на оригинала. — Тя си погледна часовника. — Трябва да тръгвам — оповести най-неочаквано. — Обещала съм в осем да бъда в зала „Куинс Хол“. Моцарт.

— Моцарт ли? Аз познавам ли го?

— В близко бъдеще ще ти уредя да се запознаете.

— Значи няма да останеш и да ми приготвиш първата вечеря тук? — възкликна Чарли. — Искам да те питам куп неща. Като начало…

— Извинявай, Чарли. Не бива да закъснявам. Но ще се видим утре сутрин — обещавам, че тогава ще отговоря на всичките ти въпроси.

— Рано ли ще дойдеш?

— Да, но не според твоите представи — прихна Беки. — Ще се появя някъде към осем.

— Падаш ли си по този Моцарт? — попита младежът и Беки усети как той я изучава съсредоточено.

— Да ти призная, и аз не знам много за него, но Гай го харесва.

— Гай ли? — възкликна Чарли.

— Да, Гай. Младеж, който ще ме води на концерт, а аз не го познавам достатъчно, за да закъснявам. Утре ще ти разправям повече и за двамата. Чао, Чарли.

Докато се връщаше пеш в жилището на Дафни, Беки се почувства гузна, задето е зарязала Чарли сам първата вечер у тях, и си помисли, че може би е постъпила себично, като е приела поканата на Гай да ходят довечера на концерт. Но през седмицата рядко го пускаха в градски отпуск и ако Беки беше отказала, имаше опасност да не се видят скоро.

Отвори входната врата на номер деветдесет и седем и чу, че Дафни се къпе в банята.

— Променил ли се е? — провикна се приятелката й, щом чу, че вратата се затваря.

— Кой дали се е променил? — попита Беки и прекоси спалнята.

— Как кой, Чарли, разбира се — отвърна Дафни и отвори вратата на банята.

Беше се загърнала с хавлиена кърпа и стоеше, подпряна на плочките върху стената. Бе обвита във валмо пара.

Беки се позамисли.

— Да, променил се е, при това много, ако не броим гласа и облеклото.

— В смисъл?

— Ами гласът му си е същият… ще го позная навсякъде. Облеклото също… И него ще го позная на мига. Инак Чарли се е променил доста.

— Как да го разбирам? — продължи с въпросите Дафни и започна да подсушава с бързи движения косата си.

— Както самият той изтъкна, Боб Мейкинс е по-малък от него с някаква си година, но Чарли сякаш е по-стар от нас с цели десет години. Така очевидно е с всички, воювали на Западния фронт.

— Не би трябвало да те учудва. Но я ми кажи, изненада ли се Чарли от магазина?

— Да, според мен се изненада. — Беки си смъкна роклята. — Дали ти се намира чифт чорапи, с които да ми услужиш?

— В третото чекмедже от долу нагоре — отвърна Дафни. — Но само ако ти ми услужиш с краката си.

Другото момиче се засмя.

— Как изглежда тоя Чарли? — продължи да додява Дафни, след като метна мократа кърпа на пода в банята.

Беки се позамисли.

— Висок е някъде метър седемдесет и пет-шест, едър е като баща си, но при него това са мускули, а не тлъстини. Е, не е Дъглас Феърбанкс, но би могъл да мине и за хубав.

— Както личи, май е мой тип — призна си другата жена и се зае да оглежда дрехите си, за да подбере нещо подходящо за вечерта.

— Едва ли, драга — възрази Беки. — Съмнявам се бригаден генерал Харкорт-Браун да посрещне с отворени обятия Чарли Тръмпър, за да пийнат по един херес преди сутрешния лов.

— Каква снобка си, Ребека Салмън! — възкликна през смях приятелката й. — С теб може и да живеем под един покрив, но не забравяй, че вие двамката с Чарли сте от една люпилня. Като си помисля, и с Гай се запозна пак благодарение на мен.

— Така си е — призна Беки, — но не можеш да отречеш, че все пак съм завършила „Сейнт Пол“ и сега следвам в Лондонския университет.

— В средите, от които произлизам, това не се брои за достойнство — отбеляза Дафни и си погледна ноктите. — Но сега, драга, не ми е до празни приказки с работническата класа — допълни тя. — Трябва да тръгвам. Хенри Бромсгроув ще ме води на танци в Челси. А Хенри не е мъж за изпускане, не искам да си пропилявам шансовете да ме покани през август във вилата си в Шотландия.

Докато пълнеше ваната, Беки се замисли за думите, които приятелката й бе изрекла на шега, с много обич, но които въпреки това изваждаха на преден план проблемите, изникващи пред нея всеки път, когато тя се опиташе да прекрачи установения вододел между обществените прослойки.

Дафни наистина я бе запознала само преди няколко седмици с Гай — беше я убедила да отиде с тях на „Бохеми“ в кралския оперен театър „Ковънт Гардън“. Беки и досега помнеше съвсем ясно онази първа среща. Особено след предупреждението на своята приятелка бе направила всичко възможно да не се влюби в Гай, докато седяха след представлението в кафенето на операта. Онази вечер гъстата му руса коса, наситеносините очи и неустоимото му обаяние сигурно бяха завъртели главите на не една и две жени, Беки обаче си каза, че Гай вероятно се отнася така с всяко момиче, и реши да не се блазни от вниманието му.

На другата вечер Дафни я попита какво мисли за младия офицер, с когото се е запознала в операта.

— Припомни ми как се казваше — отвърна Беки.

— А, работата е ясна — зацъка приятелката й. — Явно играта загрубява.

— Така си е — призна тя. — И какво от това? Нима мислиш, че мъж с неговото потекло ще се занимава с момиче от Уайтчапъл?

— Да, мисля, макар и да подозирам, че го вълнува само едно.

— В такъв случай го предупреди, че няма да го огрее, сбъркал е адреса — отсече Беки.

— Мен ако питаш, такива предупреждения не са го спирали досега — вметна Дафни. — Но като начало той пита дали ще отидеш на театър заедно с него и с още неколцина приятели от полка. Какво ще кажеш?

— Ще отида, разбира се.

— Така си и знаех — усмихна се Дафни. — Затова му казах, че приемаш, още преди да съм те питала.

Беки се засмя, но трябваше да чака още пет дни, докато види отново младия офицер. Той дойде да я вземе от жилището й, после двамата отидоха заедно с още неколцина офицери и приятелките им в театър „Хеймаркет“, за да гледат „Пигмалион“ на нашумелия драматург Джордж Бърнард Шоу. На Беки новата пиеса й хареса много въпреки едно момиче на име Аманда, което през цялото първо действие хихикаше, а по време на почивката отказа да разговаря с нея.

После отидоха на вечеря в кафене „Ройъл“ и Беки, която седеше до Гай, му разказа всичко за себе си, като се почне, че е родена в Уайтчапъл, и се стигне до това, че предната година е била приета в колежа „Бедфорд“.

Тя се сбогува с останалите и Гай я изпрати до тях в Челси, където й стисна ръката и й пожела:

— Лека нощ, госпожице Салмън.

Беки реши, че няма да види повече младия офицер.

Но на другия ден Гай й прати писъмце, с което я канеше на бал в гарнизона. След седмица отидоха заедно на вечеря, сетне на танци, после започнаха да се срещат често, което достигна връхната си точка в поканата Беки да прекара края на седмицата с родителите на Гай в Бъркшир.

Дафни се постара да разкаже на приятелката си всичко, което знаеше за семейството. Бащата на Гай — майор, бил голям симпатяга — увери я тя — и притежавал седемстотин акра плодородна земя в Бъркшир, освен това бил пръв ловец и разбирал от хрътки.

Дафни дълго обяснява какво означава това, макар и да бе принудена да признае, че и Елиза Дулитъл би проумяла трудно какво толкова намират в това глупаво начинание — лова.

— Виж, за разлика от майора майката на Гай е голяма усойница — предупреди младата жена. — По-голяма снобка не знам да има. — Беки усети как сърцето й се свива. — Тя е втората дъщеря на баронет, получил благородническата титла от Лойд Джордж — бил изобретил нещо за войската. Освен това няма да се учудя, ако е правил щедри дарения за Либералната партия. То се знае, новоизлюпени благородници. Те са най-страшните. — Дафни си погледна ръбовете на чорапите. — Докато ние в нашето семейство сме седемнайсето поколение благородници и не се чувстваме длъжни да доказваме нищо. Даваме си сметка, че не притежаваме и капчица ум, затова пък с божията благословия сме богати, а с благословията на дявола имаме титли от памтивека. Но се опасявам, че това не може да се каже за капитан Гай Трентам.

8.

На другата сутрин Беки се събуди още преди да е иззвънял будилникът, стана, облече се и излезе много преди приятелката й дори да се е размърдала в леглото. Изгаряше от нетърпение да види как Чарли се справя първия ден. Докато вървеше към магазина, още отдалеч видя, че вече е отворено и някакъв самотен купувач се радва на прехласнатото внимание на Чарли.

— Добро утро, съдружнице — поздрави я той иззад щанда, когато тя влезе вътре.

— Добро утро — отвърна Беки. — Както гледам, решил си първия ден просто да седиш със скръстени ръце и да наблюдаваш как стават тия неща.

Видя, че той е започнал да обслужва купувачите още преди Гладис и Патси да са се явили на работа, докато клетият Боб Мейкинс изглеждаше много уморен, сякаш е краят на работното време.

— Точно сега не ми е до празни приказки с класата на безделниците — подметна Чарли. — Мога ли да се надявам, че тази вечер ще поговоря с теб?

— Разбира се — отвърна Беки.

Погледна си часовника, махна за довиждане и отиде на лекции. Установи, че й е трудно да се съсредоточи върху историята на Ренесанса и дори върху диапозитивите с творби на Рафаело, прожектирани с латерна магика върху бял екран. Притесняваше се, че ще прекара края на седмицата с родителите на Гай, после мислите й я отнасяха при Чарли — дали той щеше да печели достатъчно, за да изплатят дълга си към Дафни? Младата жена си призна, че е почти сигурна в успеха на своя приятел. С облекчение видя, че часовникът показва четири и половина. Завтече се, за да хване трамвая на ъгъла на Портланд Плейс, който за неин ужас едвам запъпли към Челси Терас.

Пред магазина за плодове и зеленчуци имаше малка опашка и още преди да е влязла вътре, Беки чу познатите закачки на Чарли:

— Половинка картофи сорт „Крал Едуард“, сочен грейпфрут от Южна Африка, защо, слънчице, да не добавим и една ябълка „Златна превъзходна“ и всичко това само за шилинг!

Изтънчени дами, бъдещи майки и бавачки, които биха възроптали, ако друг ги наречеше така свойски „слънчице“, направо се разтапяха, когато Чарли изричаше думата. Чак когато си тръгна и последният клиент, Беки успя да види какви промени вече е направил съдружникът й.

— Цяла нощ крак не съм подвил — обясни й той. — Изнесох всички празни щайги и стоката, която никой няма да купи. Накрая подредих шарените и зелените зеленчуци и всички меки плодове в горния край, а отпред сложих по-непривлекателната стока. Картофите, червеното цвекло, ряпата. Това си е златно правило.

— Дядо Чарли… — подхвана с усмивка младата жена, но се спря овреме.

Пак огледа пренаредените рафтове и волю-неволю се съгласи, че сега е много по-удобно. А и нямаше как да опровергае усмивките върху лицата на купувачите.

След месец пред магазина вече всеки ден се виеше опашка, а след два месеца Чарли предложи на Беки да се разширят.

— Къде? — прихна тя. — В спалнята ти ли?

— Горе няма място за зеленчуци — усмихна се и Чарли. — Поне откакто опашките пред „Тръмпър“ са по-дълги, отколкото за билети за „Пигмалион“. Още повече че за разлика от представлението нашият магазин е вечен.

Беки провери веднъж, сетне и втори път оборота от първото тримесечие — не можеше да повярва, че имат такава голяма печалба, и реши, че вероятно е време да го ознаменуват.

— Защо да не вечеряме в онзи италиански ресторант? — подметна Дафни, след като получи за тримесечието чек за много по-голяма сума, отколкото бе очаквала.

Беки посрещна възторжено предложението, но се изненада, че Гай не си умира от желание четиримата да вечерят заедно, а Дафни се готви твърде старателно за събитието.

— Не си въобразявай, че ще изхарчим за една вечер цялата печалба — предупреди я Беки.

— Жалко! — въздъхна на шега приятелката й. — Тъкмо се надявах, че ще се възползвам от наказателната клауза в договора. Не че се оплаквам де. Чарли ще ми подейства като свеж полъх след ония сухари, попските синове, и кривокраките конярчета, които съм принудена да търпя в края на всяка седмица.

— Само внимавай Чарли да не те изхруска за десерт.

Беки предупреди съдружника си, че масата е запазена за осем часа, и го накара да обещае, че ще облече най-хубавия си костюм.

— Имам само един — напомни й той.

Точно в осем Гай мина да вземе двете момичета от жилището им в дом номер деветдесет и седем, но докато вървяха към ресторанта, за разлика от друг път бе много свъсен и кисел. Влязоха в заведението няколко минути след уречения час. Завариха Чарли да седи сам в ъгъла — нервничеше и изглеждаше така, сякаш за пръв път стъпва в ресторант.

Беки му представи първо Дафни, а после и Гай. Чарли стана от стола и двамата мъже се загледаха така, сякаш им предстоеше кървав боксов мач между професионалисти.

— Точно така, били сте в един полк — рече Дафни. — Но едва ли сте се срещали — допълни тя и се вторачи в Чарли.

И двамата си замълчаха.

Вечерта започна лошо и продължи още по-зле — те така и не намираха тема, която да вълнува и четиримата. За разлика от магазина, където беше остроумен и мил с клиентите, Чарли се мусеше и бе твърде необщителен. Стига да можеше да го достигне с крак, Беки щеше да го изрита, и то не само задето гребе с ножа от граха и си го слага в устата.

Гай също мълчеше свъсен, което не облекчаваше положението, въпреки че Дафни се кикотеше и не спираше да дърдори. Когато най-после им донесоха сметката, Беки изпита облекчение, че вечерята е приключила. Наложи се дори да остави скришно бакшиш, понеже Чарли очевидно не се досещаше, че би трябвало да го направи.

Тръгна си от ресторанта с Гай, след като двамата се разделиха с Дафни и Чарли, които поеха заедно към дом номер деветдесет и седем. Предполагаше, че приятелите й са само на няколко крачки зад тях, но престана да мисли за това, когато Гай я прегърна, целуна я нежно и рече:

— Лека нощ, скъпа. И да не забравиш, в събота и неделя ще бъдем в Асхърст.

То оставаше да забрави!

Беки забеляза, че Гай поглежда крадешком към Дафни и Чарли, но после, без да изрече и дума, той спря един екипаж и каза на кочияша да го закара в гарнизона, където бе разквартируван Кралският стрелкови полк.

Младата жена отключи входната врата, седна на канапето и се замисли дали да не се върне в магазина и да не каже на Чарли какво мисли за него. След няколко минути в стаята като хала влетя Дафни.

— Извинявай за тази вечер — подхвана Беки още преди приятелката й да е имала възможност да изрази мнението си. — Обикновено Чарли е по-общителен. Не знам какво го прихвана.

— Сигурно не му е било никак лесно да вечеря с офицер от стария полк — предположи другата жена.

— Сигурно — потвърди Беки. — Но накрая ще се сприятелят, ще видиш.

Дафни я погледна замислено.

Следващата събота сутринта Гай дойде да вземе Беки от Челси Терас номер деветдесет и седем, за да я закара в Асхърст. Още щом я видя в една от изисканите червени рокли на Дафни, й каза, че е много красива, и докато пътуваха към Бъркшир, бе толкова весел и бъбрив, че Беки дори започна да се отпуска. Пристигнаха в село Асхърст малко преди три. Гай се извърна, намигна й и подкара по двата километра път, който водеше към имението на родителите му.

Беки не беше очаквала, че къщата им е толкова голяма.

В горния край на стълбището ги чакаха иконом, помощник-иконом и двама лакеи. Гай спря автомобила на посипаната с чакъл алея, а икономът слезе да вземе от багажника двата малки куфара на Беки и ги подаде на лакея, който изтича да ги внесе вътре. После икономът поведе бавно и спокойно гостите нагоре по каменните стъпала. Влязоха във вестибюла и се качиха по широкото дъсчено стълбище при спалня на първия етаж.

— Стая „Уелингтън“, уважаема госпожице — рече напевно мъжът и отвори вратата.

— Ако се вярва на преданието, Уелингтън е пренощувал навремето именно в това помещение — поясни Гай, докато се качваха по стълбите. — Между другото, не е нужно да се чувстваш самотна. Аз ще бъда в съседната стая, освен това съм много по-жив от генерала.

Беки влезе в просторната уютна стая, където завари младо момиче в дълга черна рокля с бяла якичка и маншети, което разопаковаше багажа. Момичето се обърна, направи реверанс и оповести:

— Аз съм Нели, вашата камериерка. Само ми кажете, ако имате нужда от нещо, драга госпожице.

Беки й благодари, отиде при еркерния прозорец и се взря в зелените морави, разпрострели се докъдето поглед стига. На вратата се почука, младата жена се обърна и видя, че Гай влиза още преди тя да е отговорила на почукването.

— Стаята е хубава, нали, скъпа?

— Прекрасна е — потвърди Беки, а камериерката приклекна още веднъж.

На Беки й се стори, че когато Гай тръгна да прекосява помещението, в очите на момичето проблесна едва доловима уплаха.

— Готова ли си да се запознаеш с татко? — рече младежът.

— Едва ли някога ще бъда по-готова — призна си Беки и слезе заедно с Гай във всекидневната, където пред разгорелия се огън в камината ги чакаше мъж малко над петдесетте.

— Добре дошли в Асхърст Хол — каза майор Трентам.

Беки се усмихна на домакина и отвърна:

— Добре заварили.

Майорът бе малко по-нисък от сина си, но като него бе строен и рус, макар че косата по слепоочията му вече беше започнала да побелява. Приликите обаче свършваха дотук. Лицето на Гай бе свежо и бледо, докато кожата на майор Трентам бе загрубяла, точно като на човек, прекарал по-голямата част от живота си на открито. Когато му протегна ръка, Беки усети, че дланите му са изпръхнали — той очевидно работеше на полето.

— Тия красиви лондонски обувчици не са много подходящи за онова, което съм намислил — обяви майорът. — Ще се наложи да сложите ботушите за езда на жена ми или може би някой от чифтовете на Найджъл.

— Найджъл ли? — учуди се младата жена.

— Трентам младши. Гай не ви ли е казвал за него? Тази година завършва „Хароу“[1]. Надява се да влезе в Кралската военна академия „Сандхърст“ и доколкото разбирам, да засенчи брат си.

— Не знаех, че имаш…

— Не си заслужава да говорим за малкото ми братче — прекъсна я с ехидна усмивка Гай, докато баща му ги водеше по коридора към долапа под стълбите.

Беки погледна редицата кожени ботуши за езда, лъснати по-добре и от обувките й.

— Избирайте, драга — подкани майор Трентам.

След един-два опита Беки намери чифт, който й беше точно по мярка, и излезе заедно с Гай и баща му в градината. Почти цял следобед майор Трентам показва на младата гостенка огромното имение и когато се прибраха в къщата, Беки бе повече от готова за топлия пунш в сребърна купа, който ги чакаше в дневната.

Икономът им съобщи, че госпожа Трентам се била обадила да предупреди, че се е забавила в къщата на свещеника и нямало да успее да дойде за следобедния чай.

Майката на Гай още не се бе появила, когато надвечер Беки се върна в предоставената й стая, за да си вземе вана и да се преоблече за вечеря.

За пътуването Дафни бе преотстъпила на приятелката си две от своите рокли и дори й бе дала скъпа диамантена брошка във формата на полумесец, за която Беки се притесняваше доста. Но щом се погледна в огледалото, всичките й страхове се разсеяха.

Чу, че многобройните часовници в къщата отброяват в хор осем часа, и се върна в дневната. Роклята и брошката направиха осезаемо впечатление на двамата мъже. От майката на Гай все така нямаше и следа.

— Каква прелестна рокля, госпожице Салмън! — възкликна домакинът.

— Благодаря ви, майор Трентам — отвърна Беки и протегна ръце, за да ги постопли на огън, после огледа и помещението.

— Жена ми ще дойде всеки момент — увери я майорът, а икономът й донесе чаша херес на сребърен поднос.

— Много ми хареса разходката из имението.

— Надали, скъпа, може да се опише като имение — отвърна домакинът със сърдечна усмивка. — Но се радвам, че ви е било приятно — допълни той и погледна някъде зад нея.

Беки се обърна и видя, че в стаята влиза висока изискана жена, облечена от глава до пети в черно. Тя тръгна бавно и спокойно към тях.

— Запознай се с Беки Салмън, мамо — рече Гай, след което пристъпи напред и я целуна по бузата.

— Много ми е приятно — каза Беки.

— Мога ли да попитам кой е имал нахалството да вземе от долапа най-хубавите ми ботуши за езда? — тросна се госпожа Трентам, без да обръща внимание на протегнатата ръка на Беки. — А после ги е върнал целите в кал?

— Аз — отговори майорът. — В противен случай щеше да се наложи госпожица Салмън да обикаля из имението на високи токове. А при тези обстоятелства това едва ли е разумно.

— Може би щеше да е по-разумно госпожица Салмън да си беше донесла подходящи обувки.

— Извинявайте… — подхвана Беки.

— Къде се губиш цял ден, майко? — намеси се Гай. — Надявахме се да те видим по-рано.

— Опитвах се да реша някои от проблемите, които, както се оказа, не са по силите на новия ни енорийски свещеник — отвърна госпожа Трентам. — Тоя човек явно си няма и понятие как да организира празник на плодородието. На какво ли ги учат в Оксфорд?

— Сигурно на богословие — предположи мъжът й.

Икономът се прокашля.

— Вечерята е пренесена, уважаема госпожо.

Без да каже и дума, госпожа Трентам се завъртя и забърза към трапезарията. Сложи Беки отдясно на майора, точно срещу себе си. Три ножа, четири вилици и две лъжици блеснаха срещу Беки от квадратната маса. Тя веднага се досети кой прибор да вземе най-напред, защото започнаха със супа, но си даде сметка, че от тук нататък ще се наложи да гледа какво прави госпожа Трентам и да го повтаря.

Домакинята не се обърна нито веднъж към нея, докато не донесоха основното ястие. Говореше с мъжа си за учението на Найджъл в „Хароу“ — не особено успешно, и за новия свещеник, който също не се проявяваше кой знае колко блестящо, а също за лейди Лавиния Мейлим, установила се наскоро в селището и създаваща големи неприятности.

Беки тъкмо дъвчеше хапката фазан, когато госпожа Трентам най-неочаквано я попита:

— А с какво се занимава баща ви, госпожице Салмън?

— Той е покойник — изпелтечи с пълна уста момичето.

— О, колко жалко — рече бездушно по-възрастната жена. — Вероятно е загинал на фронта?

— Не.

— А какво все пак е правел по време на войната?

— Занимаваше се с фурната. В Уайтчапъл — допълни Беки, припомнила си предупреждението на своя баща: „Опиташ ли се да скриеш от какво семейство произлизаш, рано или късно ще плачеш горчиво“.

— Уайтчапъл ли? — ахна госпожа Трентам. — Ако не ме лъже паметта, това е малко китно селце на хвърлей от Устър.

— Не, госпожо Трентам, намира се насред лондонския квартал Ийст Енд — уточни Беки с надеждата, че Гай ще й се притече на помощ, той обаче бе погълнат от чашата бордо.

— Виж ти! — възкликна домакинята, стиснала устни. — Помня, че веднъж гостувах на жената на епископа на Устър в селце, което се казваше Уайтчапъл, но да ви призная, никога не съм виждала смисъл да ходя чак в Ийст Енд. Там надали имат епископ. — Тя остави ножа и вилицата. — При всички положения — продължи домакинята — баща ми, сър Реймънд Хардкасъл — сигурно сте чували за него, госпожице Салмън…

— Не, не съм — призна си момичето.

Върху лицето на госпожа Трентам се появи поредното презрително изражение, което обаче не я спря в излиянията й.

— Та баща ми, когото крал Джордж Пети удостои с благородническа титла за особените му заслужи…

— И какви са тези особени заслуги — прекъсна я невинно Беки, което накара госпожа Трентам да замълчи, после обаче тя отговори на въпроса:

— Той даде своя скромен принос в усилията на Негово Величество да не позволи германците да ни изпреварят.

— Търговец на оръжие е — вметна съвсем тихо майор Трентам.

Дори и да чу забележката му, госпожа Трентам предпочете да не й обръща внимание.

— Тази година ли приключихте с обучението си, госпожице Салмън? — попита тя ледено.

— Не. Приеха ме в университета — рече младата жена.

— Лично аз не одобрявам подобно нещо. Истинската дама трябва да знае само да пише, да чете и да смята, а също как да ръководи прислугата и да не умре от скука, когато е принудена да ходи на крикет.

— А ако нямате прислуга… — подзе Беки и смяташе да се доизкаже, ако госпожа Трентам не бе позвънила със сребърното звънче, оставено отстрани на дясната й ръка.

Когато икономът се появи отново, тя му нареди сопнато:

— Кафето ще го пием в дневната, Гибсън.

Човекът я погледна, донейде изненадан, а тя се изправи и поведе всички от трапезарията по дългия коридор към дневната, където огънят вече не гореше толкова ожесточено.

— Ще пийнете ли малко портвайн или бренди, госпожице Салмън? — попита майор Трентам, докато Гибсън наливаше кафето.

— Не, благодаря — отвърна съвсем тихо Беки.

— Моля да ме извините — рече госпожа Трентам и стана от фотьойла, на който току-що беше седнала. — Явно съм развила леко главоболие, затова с ваше разрешение ще се прибера в стаята си.

— Да, да, разбира се, скъпа — рече безизразно мъжът й.

Веднага щом майка му излезе от помещението, Гай побърза да дойде при Беки, седна до нея и я хвана за ръката.

— Ще бъде по-мила утре сутринта, щом й мине мигрената. Ще видиш.

— Съмнявам се — отвърна през шепот младата жена, сетне се обърна към майор Трентам и рече: — Нали ще извините и мен? Денят беше уморителен, пък и съм сигурна, че вие двамата имате да си разказвате много неща.

Двамата мъже станаха, а тя излезе от дневната и се качи по стълбището в предоставената й спалня. Съблече се набързо, изми се с ледената вода в легена, прекоси неотоплената стая и се пъхна между завивките на студеното легло.

Вече се унасяше, когато чу, че някой натиска дръжката на бравата. Премига и се взря в другия край на помещението. Вратата се отвори, ала единственото, което Беки различи, бе мъж, който влиза и затваря тихо вратата подире си.

— Кой е? — прошепна уплашена младата жена.

— Аз съм, аз съм, няма страшно — успокои я също тъй тихо Гай. — Отбих се да видя как се чувстваш.

Беки придърпа завивката чак до брадичката си.

— Лека нощ, Гай — пожела му припряно.

— Не си много дружелюбна — укори я мъжът, който вече бе прекосил стаята и бе приседнал на крайчеца на леглото. — Просто исках да се уверя, че се чувстваш добре. Доста ти се събра тази вечер.

— Добре съм, благодаря — рече хладно младата жена.

Когато Гай понечи да я целуне, тя се дръпна толкова силно, че си удари лявото ухо.

— Времето вероятно не е много подходящо.

— И мястото — допълни Беки и се дръпна още повече — насмалко да падне от другата страна на леглото.

— Исках само да те целуна за „лека нощ“.

Младата жена му разреши от немай-къде да я прегърне и да я целуне по устните, Гай обаче я задържа в обятията си по-дълго, отколкото беше очаквала, и накрая тя се видя принудена да го избута.

— Лека нощ, Гай — отсече.

Отпърво той не се помръдна, после обаче се изправи бавно и каза:

— Може би някой друг път.

След миг Беки чу как вратата се затваря след него.

Поизчака малко, сетне стана от леглото. Отиде, завъртя ключа, извади го и пак си легна. Доста дълго се мята, преди да заспи.

Когато на другата сутрин слезе за закуска, разбра от майор Трентам, че жена му почти не била мигнала и още страдала от мигрена, затова решила да полежи, докато главата й мине напълно.

По-късно, когато майорът и Гай отидоха на църква и оставиха Беки да чете във всекидневната неделните вестници, на нея й направи впечатление, че слугите си шушукат нещо и се споглеждат.

Госпожа Трентам се появи за обяд, но дори и не опита да се включи в разговора в другия края край на масата. Най-неочаквано, докато им поднасяха плодовата салата с крем, тя попита:

— За какво беше днешната проповед?

— „Не причинявай на другите онова, което не искаш те да причиняват на теб“ — отвърна някак дръпнато майорът.

— Хареса ли ви службата в нашата църква, госпожице Салмън? — обърна се за пръв път домакинята към Беки.

— Аз не съм… — подхвана младата жена.

— А, да, вие сте от богоизбраните.

— Не, не, ако изобщо може да се каже, че изповядвам някаква религия, то това е римокатолицизмът.

— А! — престори се на изненадана домакинята. — Пък аз си рекох, е с това име… Салмън… при всички положения нямаше да ви хареса в нашата църква, прекалено скромна е.

Беки се запита дали всяка дума, всяка постъпка на госпожа Трентам са предварително отрепетирани.

След обяда домакинята отново изчезна някъде, а Гай предложи двамата с Беки да се поразходят. Младата жена се качи в отредената й стая, за да обуе възможно най-старите си обувки — не искаше и да си помисли, че отново може да й се наложи да взима някой чифт от ботушите за езда на госпожа Трентам.

— Готова съм на всичко, само и само да се махнем от къщата — сподели тя с Гай, щом слезе при него, и не посмя да отвори отново уста, докато не беше сигурна, че госпожа Трентам вече не може да я чуе.

— Какво очаква майка ти от мен? — възкликна накрая.

— О, не го взимай толкова навътре — успокои я Гай и я хвана за ръката. — Прекалено чувствителна си. Татко е убеден, че с времето мама ще свикне с теб, пък и ако трябва да избирам между двете, знам коя ми е по-важна.

Беки стисна ръката му.

— Благодаря ти, скъпи, но не съм сигурна, че ще издържа още една вечер като снощната.

— Можем да си тръгнем, когато поискаме, и да прекараме остатъка от деня у вас — рече младежът. Беки се извърна към него — не го беше разбрала. Той добави бързо: — Хайде да се връщаме! Току-виж мама пак започнала да опява, че цял следобед сме я оставили сама.

Ускориха крачка.

След няколко минути вече се качваха по каменното стълбище пред къщата. Беки само се преобу, погледна се в огледалото — да не би да е рошава, и се върна при Гай в дневната. С изненада видя, че чаят вече е пренесен. Погледна си часовника: беше едва три и четвърт.

— Много жалко, Гай, че накара всички да те чакат — бяха първите думи, които Беки чу, след като влезе в стаята.

— Никога досега не сме пили чая толкова рано — намеси се майорът от другата страна на камината.

— Вие, госпожице Салмън, ще пиете ли чай? — попита домакинята така, сякаш дори името звучеше обидно.

— Да, благодаря — отговори младата жена.

— Защо не се обръщаш към Беки на малко име — подметна Гай.

Госпожа Трентам впи очи в сина си.

— Не приемам тези днешни нрави, когато всички си говорят на малко име, дори и да са се запознали съвсем наскоро. Какъв чай искате, госпожице Салмън, дарджелински, жасминов или „Ърл Грей“? — попита тя още преди някой да е реагирал.

Зачака нетърпеливо отговора на Беки, тя обаче сякаш бе онемяла — още не можеше да се окопити от предишното заяждане на домакинята.

— Вие в Уайтчапъл очевидно нямате такъв голям избор — подметна госпожа Трентам.

На Беки й идеше да грабне чайника и да го излее върху тая проклетия, но накрая все пак се сдържа, ако не за друго, то защото знаеше, че домакинята цели тъкмо това — да я злепостави.

След поредното мълчание госпожа Трентам попита:

— Имате ли, госпожице Салмън, братя и сестри?

— Не, единствено дете съм.

— Виж ти! Да не очаква човек.

— Защо се изненадвате? — попита невинно по-младата жена.

— Защото винаги съм си мислела, че простолюдието се размножава като зайците — отвърна домакинята и си сложи в чая още една бучка захар.

— Мамо, вече прекаляваш… — намеси се Гай.

— Какво толкова, просто се шегувам — побърза да го прекъсне тя. — Понякога синът ми ме възприема твърде на сериозно, госпожице Салмън. И все пак още помня как баща ми, сър Реймънд, обичаше да казва навремето…

— Не почвай пак — тросна се майорът.

— Та баща ми казваше, че класите са като виното и водата. В никакъв случай не бива да се смесват.

— Пък аз си мислех, че Христос е успял да превърне водата във вино — възрази Беки.

Госпожа Трентам предпочете да се направи на глуха.

— Точно заради това във войската има офицери и редници — именно защото такъв е Божият промисъл.

— Нима смятате, че пак е според Божия промисъл да има война, в която тези офицери и редници да се избиват безразборно помежду си? — попита Беки.

— Със сигурност не знам, госпожице Салмън — отвърна по-възрастната жена. — Нямам привилегията да бъда като вас интелектуалка. Аз съм най-обикновена проста жена, която казва, каквото мисли. Знам обаче, че през войната всички правехме жертви.

— А вие, госпожо Трентам, какви жертви направихте? — възкликна гостенката.

— Какви ли не, млада ми госпожице — тросна се госпожа Трентам и се изпъчи във фотьойла. — Като начало се лишавах от куп жизненоважни неща.

— Например от крак или ръка? — подметна Беки и веднага съжали, усетила, че се е хванала в капана на злобарката.

Майката на Гай стана от фотьойла, отиде бавно при камината и дръпна с все сила шнурчето със звънеца за прислугата.

— Не съм длъжна да седя и да търпя да ме обиждат в собствения ми дом — подвикна тя. Веднага щом Гибсън се появи отново в дневната, домакинята се обърна към него и добави: — Погрижи се Алфред да приготви багажа на госпожица Салмън. Тя се прибира в Лондон по-рано от предвиденото.

Беки продължи да седи край камината и да мълчи — и тя не знаеше какво да прави. Госпожа Трентам я загледа ледено, докато накрая младата жена не отиде при майора, не се ръкува с него и не каза:

— Довиждане, майор Трентам. Имам чувството, че няма да се видим отново.

— Само аз губя от това, госпожице Салмън — отговори той любезно и й целуна ръка.

После Беки се обърна и излезе бавно от дневната, без да поглежда отново госпожа Трентам. Гай я последва във вестибюла.

Докато се връщаха в Лондон, той се опита да оправдае как ли не поведението на майка си, Беки обаче знаеше, че сам не си вярва. Щом автомобилът спря пред дом деветдесет и седем, младежът скочи и отвори вратата на Беки.

— Може ли да се кача? — попита я. — Имам да ти казвам още нещо.

— Нека да не е тази вечер — примоли се тя. — Трябва да помисля и предпочитам да остана сама.

Гай въздъхна тежко.

— Исках само да ти кажа, че те обичам много, и може би да обсъдим плановете за бъдещето.

— Планове, в които присъства и майка ти ли?

— Остави я майка ми — отвърна той. — Толкова ли не разбираш, че те обичам?

Беки се поколеба.

— Хайде още сега да обявим в „Таймс“ годежа си, пък майка ми да си мисли каквото ще. Какво ще кажеш?

Тя се обърна и го прегърна.

— О, Гай, и аз те обичам, но по-добре не се качвай. Дафни ще се прибере всеки момент. Може би някой друг път.

Върху лицето на младежа се изписа разочарование. Той я целуна и й пожела „лека нощ“. Беки отвори входната врата и се завтече нагоре по стълбите.

Влезе в жилището и видя, че Дафни още не си е дошла от провинцията. Седна на канапето и когато се здрачи, не си направи труда да включи осветлението. Приятелката й влетя след цели два часа.

— Как мина? — бяха първите думи, които изрече, след като нахълта в хола, изненадана, че Беки седи на тъмно.

— Ужасно.

— Значи скъсахте?

— Не съвсем — отвърна другата жена. — Дори ми се стори, че Гай ми поиска ръката.

— А ти съгласи ли се? — попита Дафни.

— Май да.

— Ами Индия?

На другата заран, след като си разопакова багажа, Беки с ужас установи, че прелестната брошка, която Дафни й бе дала за пътуването, я няма. Реши, че я е забравила в имението Асхърст.

Тъй като не изгаряше от желание да общува отново с госпожа Трентам, остави на пропуска в казармата бележка на Гай, за да сподели притеснението си. На другия ден той й отговори, че в неделя ще обядва с родителите си в имението и на всяка цена ще провери.

Следващите пет дни Беки мислеше само за едно: дали Гай ще намери скъпата брошка — добре поне, че Дафни не забелязваше липсата й. Беки се молеше да намери бижуто, преди приятелката й да е решила да си го сложи.

В понеделник Гай й прати бележка, че са претърсили педя по педя стаята за гости, но така и не са открили липсващата брошка, пък и Нели го била уверила, че помнела много добре как е сложила всички накити на госпожицата в багажа.

Това изуми Беки, понеже, след като я бяха изпъдили толкова позорно от имението, тя сама си бе приготвила багажа. Вечерта зачака със свито сърце Дафни да се върне от провинцията, за да й обясни какво е станало. Опасяваше се, че ще минат месеци, дори години, докато събере пари, за да купи подобна брошка, вероятно семейна ценност, предавана от поколение на поколение.

Беше изпила няколко чаши силно кафе и аха — да запали и от цигарите на приятелката си, когато малко след полунощ тя влетя в жилището на Челси Терас.

— Защо не спиш, скъпа? — учуди се Дафни. — Да не би да е започнала сесията?

— А, не — отвърна Беки и разказа всичко за изчезналата диамантена брошка.

Накрая попита колко ли време ще измине, докато успее да я плати.

— Най-много седмица — засмя се Дафни.

— Ама как така? — попита смаяна Беки.

— Ами така. Имитация е — такъв е последният писък на модата. Ако не ме лъже паметта, я купих за някакви си три шилинга.

Във вторник, докато вечеряха заедно, Беки сподели с облекчение с Гай, че не се налага да търсят изгубената брошка.

Следващия понеделник, младежът я донесе на Челси Терас и обясни, че камериерката я била намерила под леглото в стая „Уелингтън“.

[1] Една от деветте най-стари привилегировани мъжки гимназии за деца на благородници, едри предприемачи и висши държавни чиновници. — Б.пр. ↑

9.

Беки започна да долавя в поведението на Чарли дребни промени, отпърво почти незабележими, сетне по-очевидни.

Дафни не се и опитваше да прикрие увлечението си по онова, което тя нарече „социалното откритие на десетилетието, моя личен Чарли Дулитъл“.

— Е, чудо голямо! Водила съм го само веднъж в имението Харкорт — оповести младата жена. — Всички останаха очаровани. Дори мама отсъди, че бил невероятен.

— Не може да бъде! Майка ти да хареса Чарли Тръмпър! — ахна невярващо Беки.

— Ами да, скъпа. Но мама знае, че нямам намерение да се омъжвам за него.

— Ей, умната! И аз нямах намерение да се омъжвам за Гай.

— Не забравяй, скъпа, че ти произхождаш от класата на романтиците, докато аз съм с по-пресметливо потекло. Именно заради това аристокрацията е оцеляла толкова дълго. Не, ще се венчая за мъж на име Пърси Уилтшир и това няма нищо общо нито със съдбата, нито със звездите. Просто старомоден здрав разум.

— А господин Уилтшир наясно ли е с намеренията ти?

— Не, маркиз Уилтшир не знае. Дори майка му още не му е казала.

— Ами ако Чарли се влюби в теб?

— Невъзможно! В живота му има друга.

— Не думай! — изненада се Беки. — А аз дори не съм я виждала.

Шестмесечният отчет на магазина бе значително по-добър от първите три месеца и Дафни го усети по себе си, когато получи следващата вноска за покриване на заема. Пошегува се с Беки, че при това темпо няма да спечели нищо от вложението си. Колкото до самата Беки, тя все по-рядко мислеше за Дафни, Чарли и магазина — наближаваше време Гай да замине за Индия.

Индия… След като разбра, че го пращат за три години чак там, не мигна цяла нощ: предпочиташе да научи от него, а не от Дафни за заминаването му, което поставяше под въпрос общото им бъдеще. Доскоро се бе примирявала, че Гай си има задължения в полка и те не могат да се виждат редовно, но сега, когато им предстоеше да се разделят, тя се дразнеше все повече от неговите дежурства, нощни учения и най-вече от походите в събота и неделя, в които участваше и Кралският стрелкови полк.

Беше се опасявала, че след скандала в имението Асхърст Гай ще охладнее към нея, но се получи точно обратното — той стана още по-настойчив и постоянно й повтаряше, че веднъж да се оженят, и всичко ще се промени.

После обаче месеците се превърнаха в седмици, седмиците — в дни и страховитото кръгче, с което Беки бе оградила трети февруари 1920 година върху календара до леглото си, ги връхлетя изневиделица.

— Хайде да вечеряме в кафене „Ройъл“, където бяхме заедно първия път — предложи Гай в понеделника преди заминаването си.

— А, не — рече Беки. — Нямам намерение последната вечер да те деля със стотина непознати. — Тя се подвоуми, подвоуми и добави: — Ако ми се доверяваш като готвачка, предпочитам да те поканя на вечеря у нас. Така поне ще бъдем сами.

Гай се усмихна.

След като нещата в магазина явно потръгнаха, Беки вече не се отбиваше всеки ден, но ако минаваше покрай номер сто четирийсет и седем, не можеше да се сдържи и да не надзърне през витрината. Онзи понеделник тя изненадана видя, че Чарли го няма зад щанда.

— Насам, насам! — чу се вик.

Беки се обърна и видя, че Чарли седи на същата пейка срещу магазина, където го бе заварила и в деня, когато той се бе прибрал в Лондон. Прекоси улицата и отиде при него.

— Ама ти какво, да не си излязъл в пенсия, преди да сме си платили борчовете?

— Няма такова нещо, не съм излязъл в никаква пенсия. Работя.

— Хубава работа, работел! Я обясни, господин Тръмпър, откога да седиш в понеделник сутрин по пейките в парковете се води за работа?

— Не друг, а Хенри Форд ни учи, че „за всяка минута действие трябва да отделиш по час размисъл“ — отвърна Чарли и на младата жена й направи впечатление, че просторечието му вече почти не се долавя.

— И накъде те тласкат днес мислите на Форд? — попита тя.

— Към онези магазини отсреща.

— Към всичките ли? — Беки извърна очи натам. — И до какъв извод е щял да стигне господин Форд, ако е седял на тази пейка?

— Че те всъщност представляват трийсет и шест различни начина да правиш пари.

— Никога не съм ги броила, но щом казваш, че са трийсет и шест, ще ти повярвам.

— И какво друго виждаш, ако погледнеш към отсрещния тротоар?

Беки отново извърна очи към Челси Терас.

— Навалица от хора, които сноват напред-назад по тротоара, главно жени със слънчобрани, бавачки, тикащи бебешки колички, и някое и друго дете, което скача на въже или върти обръч. — Тя замълча. — А ти какво виждаш?

— Две табели „Продава се“.

— Да ти призная, не съм ги забелязала.

Беки за кой ли път насочи поглед към отсрещния тротоар.

— Защото гледаш с други очи — поясни Чарли. — Първо, имаме месарницата на Кендрик. Е, знаем всичко за него, нали така? Получи инфаркт и лекарите го посъветваха да се пенсионира, ако иска да поживее още малко.

— Освен това имаме магазина на господин Ръдърфорд — отбеляза Беки, съгледала втората табела „Продава се“.

— Да, антикварят. Драгият Джулиан е решил да продаде магазина и да се пресели при приятеля си в Ню Йорк, където обществото гледа с по-добро око на такива наклонности… как ти харесва думичката?

— Ама ти откъде знаеш…

— Имам си източници — отвърна Чарли и се пипна по носа. — Това е като въздуха и водата за всеки предприемач.

— Поредното правило на Форд ли?

— Не, източникът се намира значително по-близо — призна си младежът. — И се казва Дафни Харкорт-Браун.

Беки се усмихна.

— И какво смяташ да предприемеш?

— Смятам да купя и двата магазина.

— И как, интересно, ще го направиш?

— С моята предприемчивост и с твоята бдителност.

— Сериозно ли говориш, Чарли Тръмпър?

— Никога не съм говорил по-сериозно. — Младежът я погледна отново. — В края на краищата не виждам особена разлика между Челси Терас и Уайтчапъл.

— Е, все има разлика — възрази Беки. — Някоя и друга десетична запетая.

— Ами да я преместим тая запетая, госпожице Салмън. Така де, водиш ми се съдружница, крайно време е да престанеш да дремеш и да започнеш да си вършиш твоята част от работата.

— Ами изпитите?

— Приятелят ти замина за Индия, използвай свободното време, с което вече разполагаш.

— Всъщност заминава утре.

— В такъв случай ти отпускам още един ден градски отпуск. Нали военните му викат така? А утре ще се върнеш при Джон Д. Уд и ще си уредиш среща с онзи млад пъпчив служител… как му беше името?

— Палмър — отговори Беки.

— Точно така, Палмър. Заръчай му да уговори продажбата и на двата магазина и го предупреди, че проявяваме интерес към всичко на Челси Терас, което в бъдеще бъде обявено за продан.

— Всичко на Челси Терас ли? — ахна Беки, която вече си водеше записки на гърба на тетрадката.

— Освен това трябва да осигурим парите за покупката на имотите, ето защо обиколи банките и уговори изгодни условия. Ако ти поискат лихва над четири на сто, изобщо не разговаряй.

— Ако ми поискат лихва над четири на сто, да не разговарям — повтори младата жена, след което вдигна очи и допълни: — Но това, Чарли, са цели трийсет и шест магазина!

— Знам, вероятно ще ни отнеме ужасно много време.

В библиотеката на колеж „Бедфорд“ Беки се помъчи да не мисли за мечтите на Чарли да стане следващият господин Селфридж[1] и да си довърши курсовата работа, посветена на влиянието на Бернини върху скулптурата от XVII век. Но отново и отново се връщаше към Чарли, а после и към Гай. Не можеше да се справи с настоящето, усети, че има още по-малък успех в опитите да обхване миналото, затова отсъди, че курсовата ще трябва да почака, докато тя разполага с повечко време, за да се съсредоточи върху отминалите столетия.

През обедната почивка седна на червения тухлен зид пред библиотеката и без да спира да мисли, отхапа от ябълката, която си носеше. После метна огризката в близкия кош за отпадъци, събра си нещата в чантата и се отправи на запад, към Челси.

Първо се отби в месарницата, откъдето взе агнешко бутче и каза на госпожа Кендрик, че много съжалява за мъжа й. Докато плащаше, й направи впечатление, че продавачите, макар и добре обучени, не проявяват особено усърдие. Клиентите си тръгваха само с онова, за което бяха дошли, нещо, което Чарли не би допуснал. После Беки се нареди на опашката в „Тръмпър“ така, че да я обслужи Чарли.

— Какво ще желаеш, мила ми госпожице?

— Половинка картофи, четвъртинка печурки, една зелка и един пъпеш.

— Голям късмет имаш днес, госпожице. Да си изядеш пъпеша още довечера — допълни той и понатисна кората. — Още нещо? Няколко портокала, може би грейпфрут?

— Не, благодаря, много си мил.

— Дължиш ми общо три шилинга и четири пенса.

— А защо не даваш и на мен една ябълка, както на другите момичета?

— Съжалявам, мила ми госпожице, но това е привилегия само на постоянните ни клиенти. Но би могла да ме убедиш, ако ме поканиш да си поделим довечера пъпеша. Тъкмо ще ти изложа грандиозния си план за Челси Терас, Лондон, света…

— Днес, Чарли, не мога. Утре сутринта Гай заминава за Индия.

— Да де! И аз съм един! Да ми изхвърчи от главата! — Младежът бе необичайно развълнуван. — Тогава утре?

— Защо не?

— В такъв случай те каня на вечеря. Да мина ли да те взема в осем?

— Страхотно, съдружнико! — изчурулика Беки с надеждата, че го е казала като Мей Уест.

Вниманието на Чарли веднага бе погълнато от едрата лелка, която беше на ред.

— О, лейди Нърс! — подхвана пак младежът на просторечие. — Какво да бъде, както обикновено малко цвекло и ряпа ли, или днес, мила ми госпожо, ще проявите повече въображение?

Беки се обърна и видя как лейди Нърс, която беше най-малко на шейсет години, поруменява и изпъчва гордо-гордо пищна гръд.

След като се прибра, Беки бързо огледа хола, за да се увери, че е чисто и подредено. Прислужницата се бе постарала доста, Дафни още не се беше прибрала от провинцията, където беше заминала за края на седмицата, и Беки трябваше само да пооправи възглавниците и да дръпне пердетата.

Реши да приготви вечерята и чак след това да се окъпе. Вече съжаляваше, че е отхвърлила предложението на Дафни да повикат от Лаундс Скуеър готвач и две-три жени, които да й помагат, но й се искаше поне този път двамата с Гай да бъдат сами, макар и да знаеше, че майка й няма да одобри, ако разбере, че е прекарала вечерта с приятел, а Дафни не е била с тях, за да ги държи под око.

Пъпеш, след това агнешко бутче с картофи, зеле и гъби: виж, майка й със сигурност щеше да одобри менюто. Но едва ли щеше да погледне благосклонно на това, че дъщеря й се е охарчила с цяло състояние за бутилка вино „Нюи Сен Жорж“ реколта 1912 година, което Беки бе купила от магазина на господин Кътбърт на номер сто и едно. Младата жена обели картофите, приготви бутчето за печене и провери дали им се намира джоджен, после се зае да маха кочана на зелката.

Докато пълнеше ваната, си каза, че занапред трябва да пазарува само в квартала, за да е сигурна, че знае не по-малко от Чарли какво става тук. Преди да се съблече, провери и дали е останало нещо в бутилката бренди, която й бяха подарили за Коледа.

Докато лежеше в горещата вана, обмисляше към кои банки да се обърне и по-важно, как да им представи случая. Подробен отчет за приходите на магазин „Тръмпър“, както и график за изплащане на заема… Мислите й отново я отнесоха от Чарли към Гай — Беки се запита защо ли никой от двамата не отваря дума за другия.

Чу, че часовникът в спалнята отброява седем и половина, и стресната, изскочи като тапа от ваната — погълната от мислите си бе забравила, че Гай ще дойде точно в осем. Дафни я бе предупредила, че ако ходиш с военен, можеш да си сигурна поне в едно: че той няма да закъснее нито веднъж.

Беки изпразни половината гардероб на Дафни, а и своя и намята дрехите навсякъде из двете стаи в трескав опит да избере тоалет, който да облече. Накрая се спря на рокля със сако, които Дафни бе носила на бала на Кралския стрелкови полк и които оттогава не бе слагала. Беки закопча припряно и последното копче и се погледна в огледалото. Беше неотразима. Часовникът над камината отброи осем точно когато на вратата се позвъни.

В стаята влезе Гай, облечен в двуредна куртка и в кавалерийски брич, носеше бутилка вино и голям букет червени рози. Остави ги на масата и прегърна Беки.

— Каква красива рокля! — възкликна той. — Никога не съм те виждал с нея.

— Обличам я за пръв път — отвърна младата жена и почувства угризения на съвестта, задето я е взела, без да пита Дафни.

— Никой ли не ти помага с вечерята? — огледа се гостът.

— Да ти призная, Дафни си предложи услугите, но аз не приех — не исках да те деля с никого, нали днес е последната ни вечер заедно!

Гай се усмихна.

— Да ти помогна ли нещо?

— Да, отвори виното, докато слагам във фурната картофите.

— Картофи от „Тръмпър“ ли?

— То се знае — отвърна Беки, след което се върна в кухнята и пусна зелката в тенджерата вряла вода. Подир кратко колебание се провикна: — Чарли не ти е особено симпатичен, нали?

Гай напълни чашите с вино, но или не чу какво го пита Беки, или не се опита да й отговори.

— Как мина денят? — попита младата жена, след като се върна в хола и взе чашата вино, която Гай й подаде.

— Приготвях си багажа за утре, и аз не знам колко денка се получиха — отвърна той. — В оная проклета страна искат да носиш по четири бройки от всичко.

— От всичко ли? — възкликна Беки и отпи от виното. — Ммм, бива го.

— От всичко. А ти какво прави днес?

— Обсъждах с Чарли плановете му да превземе Лондон, без да обявява война, реших да не се занимавам с Караваджо, защото е художник втора ръка, и купих гъби, да не говорим пък за пъпеша, който Чарли не можа да нахвали.

После тя сложи половинката пъпеш пред Гай и напълни отново чашите.

Докато вечеряха, младата жена си даде сметка, че през следващите три години едва ли ще прекарат друга вечер заедно. Говореха за театър, за полка, за размириците в Ирландия, за Дафни, дори за цената на пъпешите, но не и за Индия.

— Винаги можеш да ми дойдеш на гости — рече той накрая — сам бе подхванал забранената тема, докато наливаше на Беки поредната чаша вино, останало на дъното на бутилката.

— Да отскоча за един ден, така ли? — засмя се тя, докато вдигаше от масата празните чинии и ги носеше в кухнята.

— Не след дълго и това ще бъде възможно.

Гай напълни и своята чаша и отвори бутилката, която бе донесъл.

— В смисъл?

— В смисъл, че ще пътуваме със самолет. Така де, Алкок и Браун прекосиха Атлантическия океан, без да спират никъде, следващата цел на повечето авантюристи вероятно ще бъде Индия.

— Дали да не седна на крилото? — засмя се Беки, след като се върна от кухнята.

Гай също се усмихна.

— Сигурен съм, че няма и да усетим кога са минали трите години, после, веднага щом се върна, ще се оженим.

Той вдигна чашата и загледа как Беки отпива от виното. Известно време и двамата мълчаха. Когато стана от масата, младата жена усети, че й се вие свят.

— Ще сложа кафе — обясни тя.

Щом се върна, видя, че чашата й отново е напълнена.

— Благодаря ти за прекрасната вечер — поде Гай и Беки се уплаши, че той си тръгва. — Опасявам се, че е време да мием чиниите — допълни младежът. — Не си повикала прислуга, а аз оставих ординареца в казармата.

— Не, няма да се занимаваме сега с чиниите — хлъцна Беки. — Ами да, една година ще ги мия, една ще ги подсушавам и една ще ги редя.

Смехът на Гай бе прекъснат от шума на кипящото кафе.

— Връщам се ей сега. Защо не си сипеш бренди? — предложи Беки, а после отиде в кухнята и затърси две чаши, които да не са нащърбени.

Напълни ги с вряло кафе и ги занесе в хола — стори й се, че газовата лампа е нагласена да свети по-слабо. Остави чашите на масичката при канапето.

— Кафето е много горещо, трябва да поизчакаме да изстине — предупреди тя.

Гай й подаде чашата бренди. Вдигна своята и зачака. Беки се поколеба, отпи малка глътка и седна на канапето до него. Известно време мълчаха, после Гай остави чашата, прегърна младата жена и започна да я целува страстно първо по устните, сетне по вратлето и голите рамене. Беки се дръпна едва когато усети, че той плъзва длан от гърба към гърдите й.

Гай я пусна и рече:

— Имам една приятна изненада за теб, скъпа, пазех я за тази вечер.

— Каква?

— Утре във вестник „Таймс“ ще бъде обявен годежът ни.

За миг Беки бе толкова смаяна, че само погледна младежа.

— О, скъпи, това е прекрасно!

Отново го прегърна и този път не се дръпна, когато той заопипва гърдите й. После обаче попита:

— Но какво ще каже майка ти?

— Пет пари не давам какво ще каже — възкликна Гай и пак я зацелува по шията.

Плъзна длан и по другата й гърда, а Беки разтвори устни и езиците им се докоснаха.

Усети как Гай разкопчава копчетата отзад на роклята й — отначало бавно, сетне по-уверено. Тя се изчерви, когато младежът махна куртката и вратовръзката и ги метна върху облегалката на канапето, и се запита дали да не му каже, че са отишли прекалено далеч.

Но Гай се зае да разкопчава ризата си и Беки съвсем се уплаши: вече нямаше власт над нещата.

Младежът се надвеси и съблече сакото на Беки. След това отново започна да я целува и да прокарва длани по гърба й.

Младата жена си помисли, че може би ще й се размине, ако Гай не успее да разкопчее сутиена. Но не след дълго стана пределно ясно, че той и друг път се е справял с тази нелека задача: разкопча чевръсто копченцата и насочи вниманието си към бедрата на Беки. Най-неочаквано спря, когато дланта му стигна горния край на чорапите, погледна я в очите и промълви:

— Опитвах се да си представя как изглеждаш, но и през ум не ми е минавало, че си толкова красива.

— Благодаря — прошепна Беки и изправи гръб.

Гай й подаде чашата с бренди и тя отпи още една глътка, след което се запита дали не е по-разумно да каже например, че кафето е изстинало, и да отиде в кухнята, за да направи друго.

— Въпреки всичко тази вечер изживях голямо разочарование — допълни Гай, без да сваля длан от бедрото й.

— Разочарование ли! — възкликна Беки и остави чашата.

Вече я хващаше.

— Да — потвърди Гай. — Заради годежния ти пръстен.

— Годежният ми пръстен ли? — бе още по-смаяна младата жена.

— Поръчах го преди повече от месец в „Гаръд“[2] и ми обещаха, че тази вечер мога да го взема. Ала днес следобед ми съобщиха, че ще бъдат готови едва утре рано сутринта.

— Не е толкова важно — рече Беки.

— Как да не е важно! — възкликна Гай. — Исках тази вечер да ти го сложа. Дано ти е възможно утре сутринта да дойдеш малко по-рано на гарата. Смятам да падна на колене и да ти поднеса пръстена направо на перона.

Беки стана и се усмихна, Гай също се изправи и я прегърна.

— Винаги ще те обичам, знаеш го, нали?

Роклята на Дафни се плъзна и падна на пода. Гай хвана Беки за ръката и тя го заведе в спалнята.

Той отметна припряно покривката, скочи на леглото и протегна ръце. Без да губи и миг, Беки отиде при младежа, а той махна набързо останалите й дрехи и започна да я целува навсякъде по тялото, а после я люби с обиграност, каквато, както си помисли тя, се постига само с много практика.

Макар да я позаболя, Беки бе изненадана колко бързо е приключило дългоочакваното усещане. Тя се притиска дълго, сякаш цяла вечност до Гай. Той току повтаряше колко държи на нея, което попритъпи вината, обзела Беки — нали все пак бяха сгодени!

Тя вече се унасяше, когато й се стори, че чува затръшване на врата. Обърна се, решила, че са съседите на горния етаж. Гай почти не се помръдна. Не щеш ли, вратата на спалнята се разтвори рязко и пред тях изникна Дафни.

— Извинявайте, не знаех, че сте тук — прошепна тя и затвори тихо вратата след себе си.

Беки погледна притеснена любимия си. Той се усмихна и я прегърна.

— Не се плаши. Дафни няма да каже на никого.

Притегли я с ръка и отново я люби.

Когато Беки отиде на първи перон, гара „Уотърлу“ вече гъмжеше от униформени мъже. Беше закъсняла само две-три минути и се изненада, че Гай не я чака. После се сети, че той първо трябва да отскочи до Албемарл стрийт, за да вземе пръстена.

Погледна табелата отстрани на влака: с бял тебешир с едри печатни букви пишеше „Лондон — Саутхамптън, връзка с кораба на «Пенинсюлър и Ориентъл»[3], потеглящ за Индия. Тръгва в 11:30 ч.“. Беки продължи да оглежда притеснена перона, докато погледът й не се натъкна на няколко безпомощни девойки. Бяха се събрали под гаровия часовник и говореха в хор с пискливи истерични гласчета за балове, срещи по поло и кой ще се жени в скоро време. Те си знаеха, че трябва да се сбогуват тук, на гарата, понеже не приляга на младо момиче да придружава някой офицер чак до Саутхамптън — освен ако не е омъжено или сгодено за него. Но Беки си помисли как тазсутрешният брой на „Таймс“ съобщава, че те двамата с Гай са сгодени, така че може би щяха да я пуснат да изпрати своя годеник чак до пристанището…

Тя отново си погледна часовника: единайсет часът и двайсет и една минути. За пръв път усети, има нещо гнило. И най-неочаквано зърна Гай — вървеше по перона към нея, следван от мъж, който мъкнеше два куфара, и от носач, нарамил още повече багаж.

Гай се извини, но не обясни защо е закъснял, само заповяда на ординареца да качи багажа и да го чака в купето. Няколко минути двамата с Беки си говореха общи неща, Гай дори й се стори някак отчужден, но тя си каза, че на перона има и доста негови колеги, други офицери, които се сбогуваха — някои дори с жените си.

Чу се свирка, Беки видя, че един от железничарите си гледа часовника. Гай се наведе, целуна я лекичко по бузата и най-неочаквано се обърна. Беки видя как той бърза да се качи на влака — дори не я погледна. В главата й изникваше само една картина — голите им тела, преплетени върху тясното легло, и думите на Гай: „Ще те обичам винаги, знаеш го, нали?“.

Чу се последната свирка на заминаващия влак, железничарят размаха зелено флагче, Беки продължи да стои сам-сама на перона. Потрепери от повея на вятъра, когато композицията изпълзя като змия от гарата и пое към Саутхамптън. Смеещите се девойки също тръгнаха, но в друга посока — към екипажите и автомобилите, управлявани от шофьори.

Беки отиде при вестникарската будка в дъното на седми перон и за три пенса си купи брой на „Таймс“: първо припряно, сетне по-бавно провери всички имена в списъка на сгодените.

Сред тях нямаше имената на Трентам и Салмън.

[1] През 1909 г. американецът Гордън Селфридж открива в Лондон универсален магазин, който дълго остава един от най-големите в града. — Б.пр. ↑

[2] В миналото една от най-големите фирми за бижута в Лондон. — Б.пр. ↑

[3] Голяма корабоплавателна компания, пътуваща главно до Индия, Австралия и Далечния изток. — Б.пр. ↑

10.

Още преди да са им донесли супата, Беки съжали, че е приела поканата на Чарли да вечерят в „Скалини“, единствения ресторант, който той знаеше. Чарли я обграждаше с внимание, от което тя се чувстваше още по-гузна.

— Тази рокля ти отива много — рече той, възхитен от тоалета в пастелен цвят, който Беки отново бе взела от гардероба на Дафни.

— Благодаря ти.

Последва дълго мълчание.

— Извинявай — рече младежът. — Не биваше да те каня точно в деня, когато капитан Трентам заминава за Индия.

— Утре в „Таймс“ ще излезе обявата, че сме се сгодили — отвърна Беки, забила поглед в чинията със супата.

— Честито — поздрави я някак равнодушно Чарли.

— Гай не ти е симпатичен, нали?

— Никога не съм намирал общ език с офицерите.

— Но по време на войната пътищата ви са се кръстосали. Всъщност ти го познаваш преди мен — възкликна най-неочаквано младата жена. — Усетих го още когато вечеряхме заедно първия път.

— Би било преувеличено да се каже, че го познавам — възрази Чарли. — Служили сме в един и същи полк, но до оная вечер никога не сме се хранили на една маса.

— Но нали сте воювали рамо до рамо.

— Заедно с още четири хиляди мъже от полка — рече той — не се хвана толкова лесно в капана.

— Храбър ли беше като офицер, уважаваха ли го?

Точно тогава най-неочаквано при тях дойде келнерът.

— Какво ще пиете с рибата, господине?

— Шампанско — поръча Чарли. — Така де, дошли сме да празнуваме.

— И какво, ако не е тайна? — попита Беки, без да се усети, че той го е казал колкото да смени темата.

— Резултатите от първата година. Или си забравила, че вече изплатихме повече от половината заем, отпуснат ни от Дафни?

Беки успя да се усмихне, осъзнала, че докато тя се е притеснявала за Гай и за заминаването му, Чарли е хвърлил всичките си сили, за да реши другия й проблем. Но въпреки добрата новина продължиха да мълчат — само от време на време Чарли казваше по нещо, което невинаги получаваше отговор. Беки току отпиваше от шампанското и си взимаше колкото да не е без никак от рибата, а накрая не си поръча десерт и почти не скри облекчението си, когато им донесоха сметката.

Чарли плати и остави на сервитьора голям бакшиш, от който — помисли си Беки — Дафни би се гордяла.

Тя се изправи и усети, че й се вие свят.

— Добре ли си? — попита Чарли и я прегърна през раменете.

— Да, да, добре съм — рече младата жена. — Не съм свикнала две поредни вечери да пия толкова много вино.

— А не хапна почти нищо — укори я младежът, след което я изведе в нощния студ.

Хванати под ръка, тръгнаха по Челси Терас и Беки волю-неволю си помисли, че който не ги познава, сигурно ще ги помисли за влюбени. Когато стигнаха входа на жилището на Дафни, се наложи Чарли да бръкне в чантата на Беки, за да намери ключовете. Успя с триста мъки да отключи, като крепеше спътницата си, облегнала се на стената. Но краката на Беки току се подкосяваха и Чарли я хващаше, за да не падне. После я вдигна на ръце и я качи на първия етаж. Едва успя да отвори входната врата — страхуваше се да не изпусне младата жена. Най-сетне влезе, олюлявайки се, в хола и сложи Беки на канапето. Изправи се, пое си дъх и се запита дали да я остави тук, или да потърси спалнята.

Тъкмо понечи да си тръгне, когато Беки падна на пода и изпелтечи нещо от рода на „сгодени“.

Чарли се върна при нея, този път обаче направо я метна на рамо. Понесе я към една от вратите, както се оказа, на спалнята. Положи я внимателно на леглото. Но точно когато тръгна да излиза на пръсти, Беки отново се претърколи и Чарли се завтече, за да я намести в средата на кревата. Поколеба се, после се приближи, понадигна раменете й и с другата ръка разкопча копченцата на роклята й на гърба. След това я хвана и за краката, вдигна ги във въздуха и сантиметър по сантиметър смъкна роклята, която сложи внимателно върху облегалката на стола.

— Ти, Чарли Тръмпър — прошепна, вторачен в младата жена, — ти си сляп, и то от доста време.

Отметна одеялото и зави Беки така, както медицинските сестри на Западния фронт завиваха ранените.

След като се увери, че приятелката му няма да се претърколи отново и да падне от леглото, той се надвеси над нея и я целуна по бузата.

„Не само си сляп, Чарли Тръмпър, но си и глупав“, рече си, докато затваряше след себе си входната врата.

— Идвам ей сега — каза и хвърли на кантара няколко картофа, а Беки зачака търпеливо в ъгъла на магазина.

— Нещо друго, драга ми госпожо? — попита той клиентката от опашката, чийто ред беше дошъл. — Може би няколко мандарини? Или ябълки? Днес сутринта получихме направо от Южна Африка сочни грейпфрути.

— Не, благодаря ви, господин Тръмпър, за днес това е всичко.

— Два шилинга и пет пенса, госпожо Саймъндс. Боб, би ли обслужил следващия на опашката, докато говоря с госпожица Салмън?

— Сержант Тръмпър!

— Аз! — откликна Чарли веднага щом чу кънтящия глас.

Обърна се и видя пред себе си опънат като струна снажен мъж, облечен в туидено сако, кавалерийски брич и с кафяво бомбе.

— Видя ли някое лице, го помня, докато съм жив — уточни мъжът, макар че Чарли надали щеше да го познае, ако не беше монокълът.

— Мили боже! — възкликна младежът и застана мирно.

— Можете да ме наричате и „подполковник“ — засмя се другият мъж. — А и не е нужно да стоите мирно. Това вече е минало. Макар че не сме се виждали, Тръмпър, от доста време.

— Близо две години, сър.

— На мен ми се струва повече — отвърна натъжен подполковникът. — Оказа се прав за Прескот. А и се държа като негов верен другар.

— Наистина бяхме добри приятели.

— Освен това той беше ненадминат воин. Напълно си заслужи медала.

— Напълно съгласен съм с вас, сър.

— И ти, Тръмпър, заслужаваше отличие, но не можехме да наградим всички, медалът остана за Прескот.

— Полагаше му се на него.

— Каква ужасна смърт! Да загине само на няколко метра от нашите позиции! — въздъхна подполковникът.

— Вие, сър, нямате никаква вина. Ако има виновен, то това съм аз.

— Дори и да има виновни, ти не си сред тях — възрази подполковникът. — Но да не се връщаме към това, няма смисъл — добави без повече обяснения той.

— Какво ново-старо в полка? — поинтересува се Чарли. — Оправят ли се без мен?

— Вече и без мен — вметна подполковникът и сложи няколко ябълки в пазарската чанта, която носеше. — Заминаха за Индия, но първо се отърваха от старите кранти.

— Много съжалявам, сър. Посветили сте живота си на полка.

— Така си е, но и Кралският стрелкови полк се нуждае от свежа кръв. Пък и да ти призная, по душа съм си пехотинец, така и не свикнах с тия нови танкове.

— Ако разполагахме с тях само преди две години, сър, мнозина щяха да останат живи.

— Не мога да не призная, изиграха своята роля — кимна подполковникът. — Аз също. — Той се пипна по възела на вратовръзката. — Ще ви видим ли на тържеството на полка, Тръмпър?

— Дори не знаех, че ще има тържество, сър.

— А, провеждаме го два пъти в годината. Първия път през януари, когато се събираме само мъжете, и втория път през май, вече с жените, тогава има и бал. Така другарите имат възможност да си припомнят доброто старо време. Ще се радваме, ако и ти, Тръмпър, бъдеш на линия. Тази година оглавявам организационния комитет и се надявам да се съберат повечко хора.

— Можете да разчитате, сър, че ще дойда на всяка цена.

— Мъж на място! Ще имам грижата от комитета да се свържат с теб, билетът е по десет шилинга, всеки си плаща сам пиенето, но както гледам, цената няма да те затрудни — добави подполковникът и се извърна към дългата опашка.

— Да ви предложа нещо, така и така сте на ред? — попита Чарли, също забелязал опашката, извила се зад подполковника.

— Не, благодаря, имаш много оправен продавач, вече ме обслужи и аз изпълних писмените указания на госпожата.

Той вдигна мъничко листче със списък на покупките и сметка срещу тях.

— Ще очаквам с нетърпение да се видим на бала, сър — рече младежът.

Хамилтън кимна и без да казва и дума, излезе от магазина.

Беки отиде при съдружника си, който съвсем беше забравил, че тя го чака, за да си поговорят.

— Не е нужно да стоиш мирно, Чарли — заяде се Беки.

— Това беше моят командир, подполковник сър Данвърс Хамилтън — поясни доста високопарно младежът. — Ръководеше ни на фронта, джентълмен до мозъка на костите. Дори ми помни името.

— Я се чуй, Чарли, какви ги говориш! Той може и да е джентълмен, но вече е в запаса, докато ти ръководиш преуспяващ магазин. Лично аз предпочитам да съм на твое място.

— Да де, но той бе командващ на фронта. Толкова ли не разбираш?

— Точно така, бил е — натърти Беки. — Сам каза, че полкът е заминал без него за Индия.

— Това не променя нищо.

— Помни ми думите, Чарли Тръмпър, един ден този човек ще се обръща към теб на „сър“.

Стана една седмица, откакто Гай беше заминал, и сега вече се случваше Беки да не се сеща за него в продължение на цял час.

Предната нощ почти не бе мигнала — беше му писала писмо, но на другата заран, когато тръгна на лекции, изобщо не спря при пощенската кутия. Бе успяла да си втълпи, че не го е дописала единствено заради господин Палмър.

Ден след заминаването на Гай тя с разочарование бе установила, че в „Таймс“ пак няма обява за годежа им, а в края на седмицата съвсем се отчая. В понеделник се беше умърлушила дотолкова, че се обади по телефона в „Гаръд“, където й казаха, че капитан Трентам от Кралския стрелкови полк изобщо не е поръчвал пръстен. Тя реши да изчака още една седмица и чак тогава да пише на Гай. Все й се струваше, че има някакво простичко обяснение.

Мислите й отново бяха погълнати почти изцяло от него, когато тя отиде в кантората на Джон Д. Уд на Маунт стрийт. Натисна звънеца върху гишето и потърси господин Палмър.

— Господин Палмър ли? Той вече не работи при нас — обясниха й. — Напусна преди близо година, госпожице. Мога ли да ви помогна с нещо? — попита човекът зад гишето.

Беки стисна с две ръце плота.

— Добре тогава, уредете ми среща с някой от съдружниците — отсече тя.

— По какъв въпрос? — попита служителят.

— Дошла съм да обсъдя покупката на магазините, намиращи се на Челси Терас номер сто трийсет и едно и сто трийсет и пет.

— А за кого да предам?

— Казвам се Ребека Салмън.

— Един момент — рече младежът, но се бави доста дълго.

Когато най-после се върна, го придружаваше много по-възрастен мъж в дълго черно сако и очила с рогови рамки. От джобчето на жилетката му висеше сребърен ланец.

— Добро утро, госпожице Салмън — поздрави той. — Казвам се Краудър. Елате, ако обичате, с мен.

Вдигна капака на гишето и я поведе през кантората. Беки тръгна след него.

— За този сезон времето е хубаво, нали, драга госпожице?

Беки погледна през прозореца и видя чадърите по тротоара, но реши да не оспорва мнението на господин Краудър. Влязоха в тясна стаичка в дъното, където той оповести с неприкрита гордост:

— Това е кабинетът ми. Заповядайте, седнете, госпожице Салмън! — Човекът махна с ръка към неудобен нисък фотьойл точно срещу писалището. Самият той се намести на стола с висока облегалка. — Съдружник съм във фирмата. Но със съвсем малък дял. — Мъжът се засмя на собствената си шегичка. — Та какво обичате?

— Ние със съдружника ми смятаме да закупим магазините на Челси Терас сто трийсет и едно и сто трийсет и пет.

— Така значи — рече господин Краудър и се взря в папката. — И този път ли госпожица Дафни Харкорт-Браун…

— Този път госпожица Харкорт-Браун няма да участва в сделката и ако заради това не желаете да преговаряте с мен или с господин Тръмпър, ние на драго сърце ще се обърнем направо към продавача — отсече Беки и затаи дъх.

— О, не ме разбирайте погрешно, драга ми госпожице. Сигурен съм, че с удоволствие ще работим и занапред с вас.

— Благодаря.

— Хайде да започнем с номер сто трийсет и пет — подхвана господин Краудър, след което намести очилата върху носа си и разлисти папката върху писалището. — А, да, господин Кендрик, отличен месар. За съжаление смята да се оттегли в почивка.

Беки въздъхна, при което мъжът я погледна над очилата.

— Лекарят му е казал, че няма друг избор, ако иска да поживее още няколко месеца — уточни тя.

— Точно така — потвърди господин Краудър и отново се зачете в папката. — Виждам, че иска сто и петдесет лири стерлинги за самия имот и още сто за оборудването и стоката в месарницата и за търговското разрешително.

— И колко ще вземе самият той?

— Не разбирам накъде биете, драга ми госпожице — вдигна вежди съдружникът със съвсем малък дял.

— Господин Краудър, нека не си губим взаимно времето. Между нас да си остане, но при подходящи цени смятаме да изкупим всички обявени за продан магазини на Челси Терас. Крайната ни цел е да притежаваме всички магазини там, дори и това да ни отнеме цял живот. Нямам намерение през следващите двайсет години да посещавам кантората ви колкото за да се надлъгваме. Но дотогава вероятно вие ще бъдете съдружник със значително по-голям дял и ние двамата ще се занимаваме с далеч по-полезни неща. Ясна ли бях?

— Пределно ясна — потвърди господин Краудър и се взря в бележката, която Палмър бе прикачил към книжата за продажбата на магазина на Челси Терас номер сто четирийсет и седем: младежът не бе преувеличил ни най-малко в мнението си за клиентката, което бе изказал най-чистосърдечно. Краудър отново намести очилата. — Според мен господин Кендрик ще склони на цена от сто двайсет и пет лири стерлинги, ако вие се съгласите да му изплащате, докато е жив, годишна пенсия от двайсет и пет лири.

— Но той може да живее още цяла вечност.

— Явно съм длъжен да ви напомня, драга ми госпожице, че не аз, а вие отворихте дума за твърде разклатеното здраве на господин Кендрик.

Съдружникът с малкия дял си позволи за пръв път да се облегне на стола.

— Нямам желание да лишавам господин Кендрик от пенсия — натърти Беки. — Много ви моля, предложете му за имота сто лири стерлинги и по двайсет лири годишно като пенсия за период от осем години. По втората част на предложението съм готова да преговаряме, но не и по първата. Ясна ли бях, господин Краудър?

— Да, драга ми госпожице.

— И щом ще му плащам пенсия, очаквам от време на време той да ни дава съвети, ако случайно опрем до помощта му.

— Да, да — записа си Краудър искането й отстрани върху полето.

— А какво ще ми кажете за магазина на номер сто трийсет и едно?

— Там положението е по-деликатно — подхвана Краудър и отвори друга папка. — Не знам дали сте докрай наясно с обстоятелствата, драга ми госпожице, но…

Беки реши този път да не му помага. Усмихна се благо-благо.

— Хмм, и така — продължи съдружникът с малък дял, — господин Ръдърфорд възнамерява да замине с един свой приятел за Ню Йорк, където да отвори антиквариат в квартал на име Вилидж.

Той се подвоуми.

— Да не би в съдружието им да има нещо необичайно? — притече му се все пак Беки на помощ, след като и двамата мълчаха дълго. — Може би господин Ръдърфорд предпочита да прекара остатъка от живота си в нюйоркски апартамент, вместо в килия в „Брикстън“[1].

— Точно така — потвърди господин Краудър и върху челото му се застича капка пот. — В този случай господинът смята да изнесе цялото оборудване и стока от магазина, понеже е на мнение, че в Манхатън тя ще се продаде по-скъпо. Така че говорим за цената единствено на самия имот.

— Мога ли да разчитам, че няма да иска пенсия?

— Да, да, разбира се — потвърди Краудър.

— И ако отчетем, че клиентът ви е притиснат до стената, можем ли да очакваме, че цената е малко по-разумна?

— Не бих казал — натърти мъжът, — все пак въпросният магазин е доста по-голям от другите в Челси…

— Сто двайсет и осем квадрата — вметна Беки, — а магазинът на номер сто четирийсет и седем е деветдесет квадрата, които закупихме за…

— Разрешете да отбележа, госпожице Салмън, че за ония времена цената е била твърде разумна…

— И все пак…

— Да, твърде разумна — повтори господин Краудър и по челото му се търкулна поредната капка пот.

— И така, вече уточнихме, че господин Ръдърфорд не очаква пенсия. А колко иска за магазина?

— Иска — проточи мъжът, който отново се бе взрял в папката, — двеста лири стерлинги. Но аз подозирам — добави той още преди Беки да му е отправила поредното предизвикателство, — че ако успеем да се договорим бързо, той ще склони и само на сто седемдесет и пет лири. — Веждите му се извиха на дъга. — Доколкото подразбрах, клиентът бърза да замине час по-скоро при своя приятел.

— Щом толкова бърза, дали няма да смъкне цената на сто и петдесет лири? Може би дори ще склони на сто и шейсет, ако пазарлъкът се проточи с няколко дни.

— Точно така — изрече господин Краудър и извади от горния си джоб кърпа, с която попи потта, избила по челото му. — Нещо друго, драга ми госпожице? — попита той, след като си прибра кърпата.

— Да, господин Краудър — каза младата жена. — Бих искала да държите под око всички имоти на Челси Терас и да предупредите мен или господин Тръмпър, ако случайно подочуете, че някой от тях ще бъде обявен за продан.

— Вероятно ще бъде от полза, ако подготвя пълна оценка на имотите по улицата, а после да представя на вас и на господин Тръмпър изчерпателен доклад, от който вие сами да добиете представа.

— Ще ни помогнете много — отвърна Беки, но не издаде учудването си, че посредникът сам е изявил подобно желание.

Стана, за да покаже, че смята срещата за приключена. Докато вървяха към изхода, господин Краудър се престраши да каже:

— Доколкото знам, жителите на Челси пазаруват твърде често в магазина на номер сто четирийсет и седем.

— Откъде знаете? — възкликна младата жена, която отново бе доста изненадана.

— Въпреки че живеем чак във Фулам — обясни посредникът, — съпругата ми купува плодове и зеленчуци единствено от там.

— Жена с вкус — отбеляза Беки.

— Точно така — потвърди господин Краудър.

Тя очакваше банките да я посрещнат със същия плам, както и посредникът в кантората за недвижими имоти. Бе набелязала осем банки, където се надяваше да откликнат на молбата й, но бързо установи, че има голяма разлика между това да се явяваш като купувач и да ходиш като човек, който моли за услуга. На когото и да изложеше плана си, бил той последният човек, от когото зависеше решението, той само клатеше глава. Това важеше дори за банката, където беше сметката на магазин „Тръмпър“.

— Един от дребните чиновници в банка „Пени“ — оплака се тя вечерта на Дафни — дори има наглостта да ми заяви да съм се омъжела и тогава те щели на драго сърце да работят със съпруга ми.

— Явно за пръв път влязохме в сблъсък със света на мъжете — усмихна се Дафни и метна списанието на пода. — С техните затворени общества и клубове. Мястото на жената е в кухнята, а ако си малко по-симпатична, от време на време може би и в спалнята.

Беки кимна свъсена и след като вдигна списанието, го сложи на страничната масичка.

— Да ти призная, подобно отношение не ме е притеснявало никога — продължи Дафни и пъхна крачета в изискани обувки с остри върхове. — Но за разлика от теб, скъпа, не съм се родила с такива прекомерни амбиции. Какво пък, явно е време отново да ти хвърля спасителен пояс.

— Спасителен пояс ли?

— Ами да. Ако искаш да излезеш от задънената улица, ти трябва вратовръзка на старо престижно училище.

— Няма ли да изглеждам смешно?

— Сто на сто, но аз не ти предлагам да я носиш ти. Натъкваш се на такива трудности заради пола, към който спадаш, да не споменаваме пък просторечието, на което говори Чарли, макар че аз съм на път да го излекувам от него. Но едно е сигурно: още не са измислили начин да променят пола на човека.

— Стига си увъртала де — подкани невинно Беки.

— Колко си нетърпелива, скъпа! В това отношение си същата като Чарли. Все пак ние сме обикновени простосмъртни, дай ни малко повече време, за да обясним какво имаме предвид.

Беки се настани в ъгъла на канапето и отпусна ръце върху скута си.

— Като начало проумей, че всички банкери до последния са страхливи сноби — продължи Дафни. — Ако не бяха такива, щяха да рискуват като вас и да държат магазини. За да ги умилостивиш, ти трябва почтен мъж за прикритие.

— Мъж за прикритие ли?

— Ами да. Ако се налага, ще идва с теб в банката. — Дафни стана, погледна се в огледалото и чак тогава допълни: — Такъв човек може и да не е благословен с твоя ум, но от друга страна, няма да бъде обременен с твоя пол и с просторечието на Чарли. Затова пък ще притежава стара вратовръзка от престижно училище и за предпочитане, благородническа титла в притурка към нея. Банкерите направо си мрат за разните му баронети. Най-важното обаче е да се добереш до човек, закъсал за пари в брой, комуто, така да се каже, да му броиш за оказаната услуга.

— Нима съществуват такива хора? — учуди се Беки.

— О, с лопата да ги ринеш. Много повече са от хората, готови да работят с пот на челото и един-единствен ден. — Дафни се усмихна, за да й вдъхне увереност. — Дай ми седмица-две и със сигурност ще ти представя списъче от поне трима души. Сама ще се убедиш.

— Ти си истинско съкровище! — възкликна приятелката й.

— Но в замяна очаквам от теб една дребна услуга.

— Само кажи, готова съм на всичко!

— Не говори така, нали знаеш, аз съм използвачка. Този път обаче молбата ми е съвсем скромна и е напълно по силите ти. Приеми, ако Чарли те покани на вечерята и на бала на полка.

— Защо?

— Защото Реджи Арбътнот има неблагоразумието да ме покани на великото събитие и аз не мога да му откажа, ако искам следващия ноември да се поразходя из имението му в Шотландия. — Беки прихна, а приятелката й допълни: — Нямам нищо против да отида с него на бала, но не ми се ще да си тръгваме заедно. И така, ако си съгласна, аз ще ти намеря необходимия безмозъчен баронет, а единственото, което се иска от теб, е, когато Чарли те покани, да кажеш „да“.

— Да.

Чарли не се изненада, когато Беки, без изобщо да се двоуми, се съгласи да го придружи на бала на полка. Дафни вече му бе обяснила най-подробно какво са се разбрали. Виж, младежът наистина се изненада, че другарите му от полка направо не могат да откъснат очи от Беки.

Вечерята беше организирана в голяма спортна зала, покрай която бойните другари на Чарли започнаха да разправят един през друг разни случки от първите дни на обучението им в Единбург. Тук обаче приликите свършваха: храната бе много по-вкусна от онова, което им даваха в Шотландия.

— Къде е Дафни? — попита Беки, след като й поднесоха порция ябълков пай, обилно полят с крем.

— Ей там, на първата маса, заедно с важните клечки — отвърна Чарли и посочи с палец през рамото си. — Не може да си позволи да я видят, че общува с простосмъртни като нас — допълни той ухилен.

След вечерята се посипаха наздравици в чест на кого ли не, освен може би на краля. Чарли обясни, че през 1836 година крал Уилям Четвърти е разрешил в полка да не се вдигат тостове за негово здраве, понеже не се е съмнявал, че воините са му верни до смърт. Затова пък присъстващите в залата пиха за въоръжените сили, за отделните батальони, които изброяваха един по един, и накрая за полка и за предишния му командващ. Всяка наздравица приключваше с мощно „ура“. Беки наблюдаваше мъжете, насядали около нея на масата — за пръв път си даде сметка, че мнозина от това поколение се смятат за късметлии просто защото са се отървали на косъм и не са загинали.

Бившият командващ на полка, баронет Данвърс Хамилтън, удостоен с медал „За особени заслуги“ и с други ордени, държа прочувствена реч за бойните им другари, които не присъстват тази вечер на тържеството. Беки видя как Чарли затаява дъх, когато съобщиха името и на приятеля му Томи Прескот.

Накрая всички станаха и вдигнаха чаши за приятелите, които не са сред тях. За своя изненада Беки също бе много развълнувана.

След като подполковникът седна, масите бяха изтикани в единия край заради танците. Още след първите тактове, изсвирени от оркестъра на полка, от другия край на залата се появи Дафни.

— Хайде, идвай, Чарли. Не се сдържах, не ми се чакаше да дойдеш на масата на шефовете.

— За мен е огромно удоволствие, драга ми госпожице — рече Чарли и стана от мястото си. — Но къде е Реджи не знам кой си?

— Реджи Арбътнот — уточни младата жена. — Оставих го да се прехласва по някакво момиченце от Челмсфорд. Направо не е за разправяне, ще знаете.

— Защо „не е за разправяне“ — изимитира я Чарли.

— И през ум не ми е минавало — отвърна Дафни, — че ще доживея да видя как на бал на полка на Негово Величество ще се домъкнат отрепки от Есекс. Но още по-ужасното е, че тази пикла е съвсем невръстна.

— На колко години е? — полюбопитства Чарли, докато въртеше самоуверено във вихрен танц Дафни по дансинга.

— И аз не съм сигурна, но има наглостта да ме представи на баща си — вдовец.

Младежът прихна.

— Изобщо не е смешно, Чарлс Тръмпър. Би трябвало да проявиш съчувствие. Имаш да учиш още много.

Беки наблюдаваше Чарли, който танцуваше много добре.

— Тази Дафни е много мила — отбеляза мъжът до нея, който се представи като сержант Майк Паркър и който, както се оказа, бил месар от Камбъруел, воювал рамо до рамо с Чарли на Марна.

Беки изслуша оценката на мъжа, без да казва нищо, а след малко, когато той я покани на танц, волю-неволю отиде на дансинга. Бойният другар на Чарли я поведе по дансинга така, сякаш тика към хладилното помещение говежди бут. Единственото, което успяваше да прави в такт с музиката, бе да настъпва дамата си по пръстите. Най-накрая отведе Беки обратно на масата с петна от бира по покривката и тя се почувства в относителна безопасност. Младата жена загледа мълком как всички се забавляват — надяваше се никой да не я покани отново на танц. Мислите й отново и отново я връщаха към Гай и към часа, който трябваше да си запише, ако до половин месец…

— Може ли да ви поканя, уважаема госпожице? — попита командващият и всички мъже около масата впиха очи в Беки.

Тя установи, че подполковник Хамилтън танцува безупречно и е твърде забавен, но без да се опитва да я назидава като банковите директори, с които се бе срещала напоследък. След танца подполковникът покани Беки на масата на шефовете и я представи на жена си.

— Длъжна съм да те предупредя — рече Дафни на Чарли и погледна през рамо по посока на подполковника и на лейди Хамилтън. — За теб ще бъде голямо предизвикателство да удържиш на темпото на амбициозната госпожица Салмън. Но е достатъчно да се държиш за мен и да си отваряш очите на четири, и ти обещавам, че ще й натрием носа.

След още два-три танца Дафни съобщи на приятелката си, че е изпълнила и преизпълнила своя дълг и е време да си тръгват. Беки само това и чакаше — чудеше се как да избяга от младичките офицери, които след танца й с подполковника се надпреварваха да я канят.

— Имам добри новини за вас — оповести Дафни, докато тримата пътуваха с екипажа по Кингс Роуд към Челси Терас.

Чарли още стискаше преполовената бутилка шампанско.

— И какви, моето момиче? — попита той, след като се оригна.

— Не съм ти никакво „твое“ момиче — скастри го Дафни. — Може и да съм готова, Чарли Тръмпър, да инвестирам в работническата класа, но не забравяй все пак, че съм жена с потекло.

— Казвай какви са новините де! — подкани през смях Беки.

— Ти си изпълни твоята част от сделката, редно бе и аз да изпълня моята.

— В смисъл? — попита Чарли, който току задрямваше.

— Сега вече мога да представя малък списък от трима души, които да използваш за примамка и да решиш, надявам се, проблемите си с банките.

Чарли изтрезня на мига.

— Първо ти предлагам втория син на един граф — подхвана Дафни. — Няма пукната пара, затова пък е представителен. После можеш да се възползваш от услугите на един баронет, който, стига да му платиш както подобава, на драго сърце ще ти помогне, но най-силното ми предложение е един виконт, който не е извадил особен късмет, докато е играл комар в Довил, и сега се вижда принуден от време на време да пада дотам, че да работи като посредник.

— Кога ще ги видим? — попита Чарли, като се мъчеше да не пелтечи.

— Когато кажете — обеща Дафни. — Може още утре…

— Не е нужно — прекъсна я тихо Беки.

— Как така да не е нужно? — учуди се приятелката й.

— Вече избрах човека, който ще ни помогне.

— Кого, скъпа? Принцът на Уелс ли?

— Не. Подполковник сър Данвърс Хамилтън, баронет, удостоен с медал „За особени заслуги“ и с куп други военни отличия.

— Но той е командващ на полка — възкликна Чарли и изпусна бутилката шампанско на пода на екипажа. — И дума да не става! Той няма да се съгласи за нищо на света.

— Уверявам те, че ще се съгласи.

— Откъде си толкова сигурна? — попита Дафни.

— Сигурна съм, защото утре в единайсет сутринта имаме среща.

[1] Затвор в покрайнините на Лондон. — Б.пр. ↑

11.

По улицата се зададе екипаж и Дафни размаха чадъра. Кочияшът спря и вдигна за поздрав шапка.

— За къде сте, госпожице?

— За Харли стрийт номер сто седемдесет и две — отвърна тя, после двете жени се качиха.

Кочияшът отново вдигна шапка, размаха леко камшика и конят се отправи към Хайд Парк Корнър.

— Каза ли на Чарли? — попита Беки.

— Не, замазах положението — отвърна приятелката й.

Екипажът свърна към Марбъл Арч. Двете жени мълчаха.

— Може да не се наложи да му казваме каквото и да било — отсъди накрая Дафни.

— Дано — простена Беки.

Отново последва дълго мълчание, накрая конят препусна по Оксфорд стрийт.

— Лекарят ти разбран човек ли е?

— Досега го познавам като такъв.

— Божичко, умирам си от страх.

— Не се притеснявай. Скоро всичко ще приключи, поне ще знаеш със сигурност.

Екипажът спря пред номер сто седемдесет и две на Харли стрийт и двете жени слязоха. Докато Беки галеше коня по гривата, Дафни плати на кочияша шест пенса. Беки се обърна, когато чу как приятелката й почуква с месинговото чукало по вратата, изкачи трите стъпала и отиде при нея.

Отвори им медицинска сестра в колосана синя престилка и бяла касинка и якичка, която ги пусна да влязат. Поведе ги по тъмен коридор, осветен от една-единствена газова лампа, и ги покани в празната чакалня. На масичката в средата на помещението имаше старателно подредени на купчинки броеве на списания „Пънч“ и „Татлър“. Около масичката бяха наслагани удобни, ала разностилни фотьойли. Двете жени седнаха, но не казаха нищо, докато сестрата не излезе.

— Аз… — подхвана Дафни.

— Ами ако… — рече и Беки в един глас с нея.

Приятелките прихнаха, но смехът им прокънтя някак пресилено в чакалнята с висок таван.

— Хайде, първо ти — подкани Беки.

— Просто исках да попитам какво става с подполковника.

— Изслуша инструктажа като истински мъж — отвърна другата жена. — Утре отиваме на първата официална среща. „Чайлд и сие“ на Флийт стрийт. Обясних му да се държи като на генерална репетиция, защото съм оставила за по-нататък през седмицата срещата, на която според мен имаме някакви шансове.

— А Чарли?

— Дойде му много. Все си повтаря, че подполковникът му бил командващ.

— И ти щеше да се държиш така, ако Чарли бе предложил да повикаш преподавателя си по счетоводство да ви направи отчета за оборота от седмицата.

— Засега гледам да избягвам въпросния господин — призна си Беки. — Опитвам се да наваксам в университета, защото, ако накрая не успея да се дипломирам, сама ще си бъда виновна.

— Ти ще си сред малкото жени, защитили степен „Бакалавър на хуманитарните науки“. Сигурно не е зле да поискаш да въведат и степен „Стара мома на хуманитарните науки“[1].

Двете се засмяха на изтърканата шега: все така не се престрашаваха да отворят дума защо всъщност седят в тази чакалня. Най-неочаквано вратата се отвори, те вдигнаха очи и видяха медицинската сестра.

— Заповядайте при лекаря.

— Може ли да дойда и аз?

— Да, сигурна съм, че той няма да има нищо против.

Младите жени станаха и тръгнаха след медицинската сестра, която ги поведе по същия коридор. Накрая стигнаха при бяла врата с почти изтъркана месингова табелка, на която пишеше „Д-р Фъргъс Гулд“. След тихото почукване на сестрата се чу „да“ и Дафни и Беки влязоха заедно в кабинета.

— Добро утро — поздрави ведро лекарят с мек шотландски акцент, след което се ръкува и с двете. — Заповядайте, седнете. Резултатите от изследванията са готови, имам отлични новини за вас.

Върна се зад писалището и отвори папката върху него. Момичетата се усмихнаха — по-високото се поуспокои за пръв път от няколко дни.

— С удоволствие мога да кажа, че се радвате на чудесно здраве, ала тъй като това е първото ви дете… — Лекарят видя как и двете жени пребледняват. — През следващите месеци се налага да бъдете по-предпазлива. Но не виждам причина раждането да мине с усложнения. Разрешете да съм първият, който ви честити.

— Божичко! — възкликна жената и насмалко да припадне. — Но нали казахте, че новините са отлични!

— Да, да — потвърди доктор Гулд. — Смятах, че ще се зарадвате много.

Тук се намеси приятелката й.

— Има един малък проблем, докторе. Тя не е омъжена.

— О, такава ли била работата! Разбирам, разбирам — промени веднага лекарят тона. — Много съжалявам, не знаех. Ако ми бяхте споменали при първия преглед…

— Не, доктор Гулд, аз съм си виновна. Просто се надявах, че…

— Не, не, виновният съм аз. Проявих изключителна нетактичност — рече доктор Гулд и известно време мълча. — У нас това все още е незаконно, но съм сигурен, че и в Швеция има чудесни лекари, които…

— И дума да не става — отсече Беки. — Това влиза в противоречие с всичко, което родителите ми биха сметнали за „приемливо поведение“.

— Добро утро, Хадлоу — поздрави подполковникът, след като влезе с маршова стъпка в банката и подаде на директора балтона, бомбето и бастуна си.

— Добро утро, сър Данвърс — отвърна директорът и връчи вещите на един от чиновниците. — За нас е чест да уважите с присъствието си скромното ни учреждение.

Волю-неволю Беки си помисли, че само преди няколко седмици в друга банка горе-долу със същия капитал са я посрещнали съвсем различно.

— Заповядайте, елате в кабинета ми — покани ги директорът и протегна ръка така, сякаш е регулировчик на оживено кръстовище.

— Разбира се, но нека първо ви представя господин Тръмпър и госпожица Салмън, мои съдружници в това начинание.

— Много се радвам — оповести директорът, след което намести очилата върху носа си и се ръкува с Чарли и Беки.

На нея й направи впечатление, че, както никога, Чарли само си мълчи и току подръпва яката на ризата, която очевидно му беше възтясна. Предишната седмица бяха прекарали цяла сутрин на Савил Роу[2], където на Чарли му бяха взели какви ли не мерки, за да му ушият нов костюм, но когато Дафни подметна, че не било зле да му вземат мерки и за риза, той категорично отказа да си губи повече времето, та накрая младата жена се видя принудена да налучква размера на яката.

— Кафе? — предложи директорът, след като влязоха в кабинета му.

— Не, благодаря — отказа подполковникът.

На Беки много й се пиеше, но явно директорът беше решил, че сър Данвърс изразява мнението и на тримата, и си замълча.

— И така, с какво мога да ви бъда полезен, сър Данвърс? — попита директорът и пипна притеснен възела на вратовръзката си.

— Ние със съдружниците ми притежаваме имот на Челси Терас — номер сто четирийсет и седем — макар и малка, фирмата се развива успешно. — Директорът продължи да се усмихва. — Купихме го преди около година и половина за сто лири стерлинги и през последната година вложението е донесло печалба малко над четирийсет и три лири.

— Повече от задоволително — отбеляза директорът. — Аз, разбира се, прочетох писмото и отчета, които така любезно ми предоставихте по пратеник.

Чарли се изкуши да му каже кой е бил въпросният пратеник.

— Сега обаче смятаме, че е време да разширим дейността си — продължи подполковникът. — И за да го направим, имаме нужда от банка, по-далновидна и по-инициативна от учреждението, с което работим в момента. Понякога имам чувството, че сегашните ни банкери още живеят в XIX век. Да ви призная, те почти не правят друго, освен да събират влогове, а ние имаме нужда да ни обслужва истинска банка.

— Влизам ви в положението.

— Знаете ли, притеснява ме… — подхвана военният, след което най-неочаквано млъкна и намести монокъла върху лявото си око.

— Какво ви притеснява? — сепна се господин Хадлоу.

— Вратовръзката ви.

— Вратовръзката ми ли? — учуди се директорът и отново се пипна по възела.

— Точно така, вратовръзката. Чакайте да видим дали ще позная… „Бъфс“[3].

— Прав сте, сър Данвърс.

— Значи и вие, Хадлоу, сте воювали?

— Не съвсем, сър Данвърс. Да ви призная, недовиждам — сподели директорът и взе да си играе с очилата.

— Е, нямате късмет, мой човек — отбеляза подполковникът и махна монокъла. — Но да продължим. Ние с колегите ми възнамеряваме да разширим дейността си, но според мен е почтено да ви уведомя, че в четвъртък следобед имаме уговорена среща и в банка, ваш конкурент.

— В четвъртък следобед — повтори директорът, след като топна пачето перо в мастилницата в предната част на писалището и добави и това към сведенията, които вече бе записал.

— Все пак се надявах да не остане незабелязано — натърти Хамилтън, — че предпочетохме да дойдем най-напред при вас.

— Наистина съм поласкан — отбеляза господин Хадлоу. — Според вас, сър Данвърс, с какво условията в нашата банка са по-добри от онова, което предлага сегашната ви банка?

Подполковникът се позамисли, а Беки го погледна притеснена, защото не помнеше да му е обяснявала за условията. И двамата не бяха очаквали, че още на първата среща ще опрат до тях.

Хамилтън се прокашля.

— Очакваме, разбира се, условията да са по-изгодни, в случай че прехвърлим сметките на фирмата във вашата банка. Това си има и дългосрочни последици.

Хадлоу очевидно оцени по достойнство отговора. Погледна цифрите пред себе си и оповести:

— Искате да получите заем от двеста и петдесет лири стерлинги, с които да закупите магазините на Челси Терас номер сто трийсет и едно и сто трийсет и пет, а тази сума доста надвишава средствата, с които разполагате в сметката си. — Той замълча, очевидно пресмяташе. — Трябват ви още сто и седемдесет лири стерлинги.

— Точно така, Хадлоу. Както виждам, наясно сте с проблема, пред който сме изправени.

Директорът си позволи да се усмихне.

— При тези обстоятелства, сър Данвърс, съм на мнение, че бихме могли да ви отпуснем заем, ако вие със съдружниците ви сте съгласни на годишна лихва от четири на сто.

Полковникът отново се подвоуми, докато не забеляза едва доловимата усмивка върху лицето на Беки.

— Банката, с която работим, е готова да ни отпусне парите при лихва три и половина на сто — натърти военният. — Но съм сигурен, че го знаете.

— Те обаче не поемат риск — изтъкна господин Хадлоу. — И заемът, който ви предоставят, е едва петдесет лири стерлинги. В този случай обаче — допълни той припряно, да не би подполковникът да го прекъсне, — съм на мнение, че и ние бихме могли да определим лихва от три и половина на сто. Това приемливо ли е за вас?

Хамилтън първо се взря в Беки — да види изражението й. Сега младата жена направо грееше в усмивка.

— Мисля, че изразявам, Хадлоу, становището и на колегите си — предложението ви е приемливо, напълно приемливо.

Беки и Чарли кимнаха.

— Значи ще се заема с оформянето на книжата. Това ще отнеме, разбира се, няколко дни.

— Ама разбира се — рече подполковникът. — И искам да ви уверя, Хадлоу, че разчитаме на дълго и плодотворно сътрудничество с вашата банка.

Директорът се изправи и едновременно се поклони, нещо, което, както си помисли Беки, надали би било по силите и на сър Хенри Ървинг[4].

После господин Хадлоу отведе подполковника и младите му съдружници в предната зала.

— Старият Чъби Дъкуърт още ли е при вас? — попита Хамилтън.

— Лорд Дъкуърт е председател на управителния ни съвет — прошепна благоговейно директорът.

— Свестен човек, служил съм с него в Южна Африка. С Кралския стрелкови полк. Когато следващия път се видим с Чъби в клуба, с ваше разрешение ще му спомена, че сме се срещали.

— Много мило от ваша страна, сър Данвърс.

Вече при входната врата директорът отпрати служителя и сам държа на подполковника балтона, после му връчи бомбето и бастуна и се сбогува с новите си клиенти:

— Ако има нещо, не се колебайте, идвайте при мен — изрече той и отново се поклони.

Стоя на вратата, докато тримата изчезнаха от погледа му.

Зад ъгъла подполковникът спря и се скри зад най-близкото дърво. Беки и Чарли изтичаха при него, макар и да недоумяваха какво е намислил.

— Добре ли сте, сър? — попита притеснен Чарли.

— Добре съм, добре съм, Тръмпър — увери го по-възрастният мъж. — Но да ти призная, съм готов да се изправя пред цяла орда туземци мародери от Афганистан, отколкото да ходя отново при този тип. Всъщност как се справих?

— Чудесно — възкликна Беки. — Готова съм да се обзаложа, че ако си бяхте събули обущата и бяхте казали на Хадлоу да ги лъсне, той щеше да извади носната си кърпа и тутакси да се заеме със задачата.

Подполковникът се усмихна.

— Значи според вас мина добре?

— Повече от добре — потвърди Беки. — Още днес следобед ще отскоча до кантората на Джон Д. Уд, за да платя капарото за двата магазина.

— Признателен съм ви, госпожице Салмън, подготвихте ме прекрасно. Знаете ли, от вас ще излезе страхотен щабен офицер.

Беки се усмихна.

— Правите ми голям комплимент, подполковник.

— Не си ли съгласен с мен, Тръмпър? Ама че съдружница си си намерил! — допълни Хамилтън.

— Тъй вярно, сър — подвикна Чарли, когато подполковникът се запъти с широка крачка към пътя. — Но искам да ви питам нещо, което ме притеснява.

— Казвай, Тръмпър.

— Щом сте приятел на председателя на управителния съвет на банката — рече той и тръгна в крак с бившия си командващ, — защо не отидохме направо при него?

Подполковникът спря като закован.

— Драги ми Тръмпър! — възкликна той. — Човек не ходи при председателя на управителния съвет, ако иска заем от някакви си двеста и петдесет лири стерлинги. Въпреки това нека подчертая: не се и съмнявам, че в близко време ще ни се наложи да навестим и него. Сега обаче имаме други неотложни нужди.

— Други неотложни нужди ли? — повтори Чарли.

— Да, Тръмпър. Трябва да гаврътна едно уиски — натърти подполковникът и погледна табелата на пивницата точно срещу тях. — Всъщност нека да е двойно.

— В кой месец си? — попита Чарли, когато на другия ден Беки отиде да му съобщи новината.

— Някъде в началото на четвъртия — отвърна тя, без да го поглежда в очите.

— Защо не си ми казала досега? — рече младежът донейде обидено, сетне сложи табелката „Затворено“ и тръгна нагоре по стълбите.

— Все се надявах, че ще се размине — призна си Беки и го последва.

— Нали си писала на Трентам, за да му съобщиш?

— Не, не съм. Не мога да се наканя.

Младата жена се зае да подрежда стаята — още се страхуваше да погледне Чарли в очите.

— Не можеш да се наканиш ли? — тросна се той. — Трябвало е да му кажеш преди доста седмици. Той е трябвало пръв да научи. Ще прощаваш за израза, но точно той е виновен за тая проклета каша, дето сте я забъркали.

— Не е толкова просто, Чарли.

— И какво му е сложното?

— Това ще сложи край на кариерата му, а Гай живее заради полка. Прилича на твоя подполковник, би било нечестно да го карам на двайсет и три години да се откаже от военното поприще.

— Изобщо не прилича на подполковника — подвикна Чарли. — При всички положения е достатъчно млад, за да се задоми, да започне отначало и да се потруди поне един ден като всички нас, останалите.

— Той, Чарли, е венчан за армията, а не за мен. Защо да опропастявам живота и на двама ни?

— Въпреки това трябва да му съобщиш какво е станало и поне да му дадеш право на избор.

— Гай няма избор, Чарли, толкова ли не го разбираш? Ще се качи на първия кораб и ще се ожени за мен. Почтен човек е.

— Друг път е почтен — сопна се младежът. — Щом е толкова почтен, обещай ми поне едно.

— Какво?

— Че довечера ще му напишеш писмо и ще му кажеш истината.

Беки се поколеба, сетне рече:

— Добре, ще му пиша.

— Довечера ли?

— Да, довечера.

— И понеже стана въпрос, ще съобщиш и на майка му и баща му.

— Не, не очаквай от мен това, Чарли — бе категорична младата жена, която го погледна за пръв път.

— И защо, интересно, да не го очаквам? Да не би да се притесняваш, че ще опропастиш и техните кариери?

— Не. Но кажа ли им, баща му ще настоява Гай да се прибере и да се ожени за мен.

— И какво лошо има в това?

— Майка му ще почне да твърди, че съм изиграла сина й и съм го принудила, дори още по-лошо…

— Още по-лошо ли?

— Да. Че детето не е негово.

— И кой ще й повярва?

— Който поиска.

— Не е честно — подвикна Чарли.

— Татко често повтаряше, че животът не е честен. И аз все някога трябваше да порасна, Чарли. Ти го направи на Западния фронт.

— И какво ще правим сега?

— Какво ще правим сега ли? — повтори Беки, учудена от множественото число.

— Точно така, какво ще правим. Все пак сме съдружници, ако случайно си забравила.

— Като начало трябва да си намеря жилище, няма да е честно към Дафни, ако…

— Оказа се страхотна приятелка — вметна младежът.

— И на двамата — потвърди Беки.

Чарли стана, бръкна в джобовете си и тръгна да кръстосва напред-назад из тясната стаичка. Покрай това Беки се сети за времето, когато двамата са били малки и са ходили заедно на училище.

— Едва ли… — подхвана Чарли.

Беше негов ред да не смее да погледне Беки в лицето.

— Едва ли какво?

— Едва ли… — започна той отново.

— Казвай де.

— Едва ли би склонила да се омъжиш за мен.

Последва дълго мълчание. Накрая Беки се поокопити от стъписването и възкликна:

— Ами Дафни?

— Дафни ли? Едва ли някога си смятала, че отношенията ни са от такова естество. Вярно е, че ми дава нещо като вечерни уроци, но не е това, което си мислиш. При всички положения в живота на Дафни има само един мъж и той със сигурност не е Чарли Тръмпър по простата причина, че и тя открай време е знаела как в живота ми има само една жена.

— Ама…

— Обичам те, Беки, от много отдавна.

— Мили боже! — пророни тя и захлупи лице върху дланите си.

— Извинявай — рече Чарли. — Мислех, че знаеш. Според Дафни жените винаги ги усещали тези неща.

— Не съм и подозирала, Чарли. Бях сляпа и глупава.

— Откакто към се върнал от Единбург, не съм поглеждал друга жена. Вероятно съм се надявал, че ме обичаш поне мъничко — поясни той.

— Винаги ще те обичам мъничко, Чарли, но се опасявам, че съм влюбена в Гай.

— Голям късметлия е този Гай. А само като си помисля, че съм те срещнал пръв. Веднъж баща ти ме чу да те наричам зад гърба ти Дебелата фукла и ме изпъди от магазина. — Беки се усмихна. — Ето на, винаги съм успявал да взема от живота онова, което наистина искам, как ли съм изпуснал теб?

Беки не намираше сили да го погледне.

— Е, той е офицер, а аз — не. Това вероятно обяснява всичко.

Младежът вече не сновеше из стаята и беше спрял пред Беки.

— Ти, Чарли, си генерал.

— Но не е същото, нали?

[1] Игра на думи — „бакалавър“ на английски означава и „стар ерген“. — Б.пр. ↑

[2] Улица в Лондон, където навремето са се намирали ателиетата на най-добрите мъжки шивачи. — Б.пр. ↑

[3] Кралски източнокентски полк „Бъфс“ (букв. „Тъмножълтите“ по цвета на канта, с който навремето са били униформите в полка). — Б.пр. ↑

[4] Хенри Ървинг (1838 — 1905), известен английски актьор. — Б.пр. ↑

12.

Челси Терас №97

Лондон

20 май 1920 г.

Скъпи Гай,

Това е най-трудното писмо, което ми се е налагало да пиша някога. Всъщност не знам откъде да започна. От деня, когато замина за Индия, минаха малко повече от три месеца и се случи нещо, което според мен би трябвало да научиш веднага. Току-що се връщам от лекаря на Дафни на Харли стрийт и…

Беки спря, прочете внимателно няколкото изречения, които беше написала, въздъхна тежко, намачка листа и го метна в кошчето за отпадъци до нозете й. Изправи се, протегна се и заснова из стаята с надеждата, че ще си намери поредното оправдание да не допише писмото. Вече бе дванайсет и половина през нощта, беше уморена, знаеше обаче, че няма да заспи, докато не приключи. Върна се при писалището и отново взе перодръжката.

Челси Терас №97

Лондон

20 май 1920 г.

Скъпи ми Гай,

Притеснявам се да не би писмото да те изненада, особено след глупавите клюки, за които ти разказах само преди около месец. Все отлагах да ти пиша за тези важни неща, понеже се надявах страховете ми да се окажат безпочвени. За съжаление не е така и сега обстоятелствата ме притискат.

Онази нощ, преди да заминеш за Индия, наистина беше изключително вълнуваща, след месец обаче менструацията не ми дойде. Реших да не ти казвам веднага с надеждата, че…

„О, не“, помисли младата жена, сетне накъса и това писмо и го хвърли в кошчето. Довлече се някак до кухнята, за да си направи чай. След втората чаша волю-неволю отново се върна при писалището.

Челси Терас №97

Лондон

20 май 1920 г.

Скъпи Гай,

Дано всичко при теб в Индия е наред и не те тормозят много. Не мога да ти опиша колко ми липсваш, но покрай наближаващите изпити и покрай Чарли, който си е наумил да стане следващият господин Селфридж, така и не усетих кога са отлетели тези три месеца. Сигурна съм, ще останеш очарован, че твоят бивш командващ, подполковник сър Данвърс Хамилтън, вече е…

— И между другото, съм бременна — каза на глас Беки и за трети път накъса листа.

Сложи капачето на перодръжката и реши, че е време да се поразходи из квартала. Свали от окачалката в антрето палтото си, изтича надолу по стълбите и излезе навън.

Тръгна безцелно напред-назад по безлюдната улица, дори не знаеше колко е часът. Със задоволство видя, че на витрините на номер сто трийсет и едно и сто трийсет и пет са се появили табели „Продадено“. Спря за миг пред някогашния антиквариат и надзърна през витрината. За свой ужас видя, че господин Ръдърфорд е прибрал всичко, дори газовите лампи и полицата над камината, за които бе смятала, че са заковани към стената. „Нека ми е за поука. Следващия път трябва да чета по-внимателно книжата“, помисли си тя. Продължи да оглежда голото помещение точно когато по дюшемето притича мишка.

— Дали да не отворим магазин за домашни любимци? — изрече на глас младата жена.

— Какво казахте, госпожице?

Беки се завъртя и видя, че един полицай натиска бравата на номер сто трийсет и три, за да се увери, че е заключено.

— О, добър вечер — смотолеви тя и кой знае защо, се почувства гузна.

— Наближава два след полунощ, госпожице. Току-що казахте „Добър вечер“.

— Така ли? — учуди се тя и си погледна часовника. — Ами да! Залисала съм се и не съм усетила. Живея на номер деветдесет и седем. — Реши, че все трябва да даде някакво обяснение, и допълни: — Не можех да заспя и излязох да се поразтъпча.

— Ами тогава защо не се хванете на работа в полицията? Там на драго сърце ще ви пращат да се разхождате по цяла нощ.

Беки се засмя.

— Не, благодаря. По-добре да се прибирам и да се помъча да заспя. Лека нощ.

— Лека нощ, госпожице — каза полицаят, изкозирува и провери дали и празният антиквариат е залостен.

Беки се обърна и закрачи решително по Челси Терас, после отключи входната врата на номер деветдесет и седем, качи се в жилището, съблече си палтото и веднага се върна при тясното писалище. Помисли само миг, грабна перодръжката и започна да пише.

За разлика отпреди думите се лееха, понеже младата жена знаеше какво точно трябва да каже.

Челси Терас №97

Лондон

20 май 1920 г.

Драги Гай,

Измислях най-различни начини да ти съобщя какво ми се е случило, откакто замина за Индия, и накрая стигнах до извода, че единственото смислено нещо е да ти кажа цялата истина.

Бременна съм в четиринайсетата седмица, нося в утробата си детето ти, което ме преизпълва с огромно щастие, но и — защо да крия — ме плаши. Щастлива съм, защото ти си единственият мъж, когото някога съм обичала, и съм притеснена заради последиците, които тази новина би могла да има за бъдещето ти в полка.

Нека ти кажа още в самото начало, че нямам никакво желание да вредя на кариерата ти по какъвто и да е начин, като те принуждавам да се ожениш за мен. И за двамата би било неприемливо да се обвържем един с друг само от угризения на съвестта, а после цял живот да се преструваме заради случилото се между нас един-единствен път.

Лично аз не крия, че ти принадлежа изцяло, но ако това чувство не е споделено, за нищо на света не бих принесла в жертва на олтара на двуличието такава многообещаваща кариера.

Но ти, скъпи, можеш да не се съмняваш, че те обичам силно и се вълнувам за бъдещето и благополучието ти до такава степен, че съм готова, стига да поискаш, да отричам, че имаш нещо общо с всичко това.

Винаги ще те боготворя, Гай. Знай, че каквото и да решиш, ще ти бъда вярна.

С много любов

Беки

Прочете веднъж, сетне втори път написаното и не успя да сдържи сълзите си. Докато сгъваше листа, вратата на спалнята се отвори и на прага застана сънената Дафни.

— Добре ли си, миличка?

— Да. Само ми се пригади — обясни Беки. — Реших да поизляза на чист въздух.

Тя пъхна незабелязано писмото в плика.

— Така и така съм станала — допълни приятелката й, — ще пийнеш ли с мен чай?

— Не, благодаря. Вече изпих две чаши.

— Е, добре тогава, ще пия сама.

Дафни хлътна в кухнята. Беки грабна веднага писалката и надписа плика:

ИНДИЯ

Пуна

казарма „Уелингтън“

Втори батальон на Кралския стрелкови полк

капитан Гай Трентам

Излезе от жилището, пусна писмото в пощенската кутия на ъгъла на Челси Терас и се прибра още преди чайникът да е заврял.

От дъжд на вятър Чарли получаваше писма от Сал в Канада, която му съобщаваше за появата на поредния му племенник или племенница, случваше се да му се обади и Грейс, ако успееше да се отскубне от задълженията си в болницата, но виж, Кити го посещаваше наистина много рядко. Ала появеше ли се в жилището, то бе все по една и съща причина.

— Трябват ми само две лири стерлинги, Чарли, колкото да избутам на първо време — обясни и този път тя и още щом влезе в стаята, се настани на единствения фотьойл.

Чарли се вгледа в сестра си. Уж беше само с година и половина по-голяма от него, а приличаше на трийсет и пет — четирийсетгодишна. Под торбестата, размъкната жилетка не бе останала и следа от тялото, по което навремето се бяха заглеждали всички в Ийст Енд, а без грим си личеше, че лицето на Кити е отпуснато и сбръчкано.

— Миналия път ми поиска само една лира — напомни й Чарли. — При това съвсем наскоро.

— Да де, но приятелят ми междувременно ме напусна, Чарли. Сега трябва да се оправям сама, нямам си и покрив над главата. Хайде, помогни ми де.

Младежът продължи да я гледа — добре че Беки не се бе прибрала от следобедната лекция, макар той да подозираше, че Кити идва само ако е сигурна, че касата е пълна и Беки няма да й се пречка.

— Връщам се веднага — рече Чарли след проточилото се мълчание.

Излезе от стаята и отиде долу в магазина. Увери се, че продавачите не го гледат, бръкна в касата и извади две лири и десет шилинга. Примирен, се върна горе в жилището.

Кити вече чакаше при вратата. Брат й й подаде трите банкноти. Тя почти ги сграбчи от ръката му, напъха ги в ръкавицата си и си тръгна, без да каже и дума.

Чарли също слезе долу в магазина и видя как сестра му си взима една от крушите, наредени на красива пирамидка в ъгъла, после отхапва от нея, излиза на улицата и хуква нанякъде.

Младежът си каза, че не бива да забравя да преброи вечерта оборота от деня — не искаше другите да научават точно колко пари е дал на сестра си.

— Накрая, Чарли Тръмпър, май ще се наложи да откупиш пейката — засмя се Беки и седна до него.

— Това, драга, ще стане чак когато всички магазини по улицата бъдат мои — обърна се той и я погледна. — А ти как си? Кога да чакаме бебето?

— Според лекаря след около пет седмици.

— Приготви ли жилището за новото попълнение?

— Да. Добре че Дафни не ме изгони.

— Мъчно ми е за нея — призна си Чарли.

— На мен също, макар че откакто Пърси се демобилизира от Шотландския гвардейски полк, тя е на седмото небе от щастие.

— Обзалагам се, че скоро ще обявят годежа си.

— Дано — промълви Беки и погледна към отсрещния тротоар.

Там блестяха три табели с името „Тръмпър“, написано със златисто върху син фон. Магазинът за плодове и зеленчуци продължаваше да им носи добри печалби, а Боб Мейкинс бе израснал неимоверно за една година. След оттеглянето на господин Кендрик месарницата поизгуби от клиентелата си, после обаче Чарли назначи на мястото на стареца Майк Паркър и хората започнаха да се връщат.

— Дано е по-добър месар, отколкото танцьор — беше отбелязала Беки, когато Чарли й бе съобщил, че е привлякъл при тях на работа сержант Паркър.

Колкото до бакалията, новата гордост и радост на Чарли, тя излезе на печалба още първия ден, макар че, ако някой попиташе продавачите, те щяха да се закълнат, че шефът им е и в трите магазина едновременно.

— Добре че ми хрумна гениалната идея да превърна онзи стар антиквариат в бакалия — рече Чарли.

— Сега вече и бакалин ли се пишеш?

— Не, разбира се, аз съм си най-обикновен търговец на плодове и зеленчуци и винаги ще си остана такъв.

— Това ли, интересно, ще казваш на момичетата, когато купиш магазините по цялата улица?

— Подобно начинание ще отнеме доста време. Е, какви са отчетите на новите магазини?

— През първата година ще са на загуба.

— Как така на загуба! Преспокойно могат да излязат на печалба или поне приходите и разходите да са изравнени — подвикна възмутен Чарли. — Колкото до бакалията…

— По-тихо. Така господин Хадлоу и колегите му в банката ще се убедят с очите си, че се справяме далеч по-добре, отколкото сме предвиждали първоначално.

— Ти, Ребека Салмън, си една коварна жена, така да знаеш.

— Едва ли ще ме наричаш коварна, Чарли Тръмпър, когато ножът пак опре до кокала и ме пратиш да прося следващия заем.

— Щом си толкова умна, я ми обясни защо книжарницата все ми се изплъзва? — заяде се Чарли и посочи магазина отсреща, на номер сто четирийсет и едно, където светеше една-единствена гола електрическа крушка — само от нея се разбираше, че вътре има човек. — Поне според мен там от доста седмици не е стъпвал купувач, а и ако някой се излъже да влезе, то е, за да попита как да стигне до Бромптън Роуд.

— Нямам представа — засмя се Беки. — Вече проведох дълъг-предълъг разговор с господин Снедълс и му предложих да купим магазина, той обаче не дава и да се издума. След смъртта на жена си живее единствено заради книжарницата.

— На това живот ли му викаш! — възкликна Чарли. — По цял ден бърше праха по старите книги и реди древни ръкописи.

— На него му е достатъчно и да седи и да си чете Уилям Блейк и любимите военни поети. Господин Снедълс е доволен, ако продаде и една-две книги на месец, стига магазинът му да стои отворен. Така де, не всеки иска да става милионер, както Дафни не се уморява да ми напомня.

— Сигурно е така. Защо не предложим на Снедълс сто и петдесет лири стерлинги за книжарницата, а после да му взимаме наем, например десет гвинеи годишно? Така, след като старецът умре, магазинът веднага става наш.

— На теб, Чарли Тръмпър, трудно ще ти ще угоди, но щом искаш, ще опитам.

— Да, искам, Ребека Салмън, действай.

— Ще направя всичко по силите си, но ако случайно си забравил, нека ти напомня, че в скоро време предстои да раждам, освен това се опитвам да защитя бакалавърска степен.

— Да, нагърбила си се със сто неща, а не е редно. Но вероятно ще се наложи да осъществиш още един удар.

— Още един удар ли?

— „Фодъргил“.

— Магазинът на ъгъла.

— Точно така — потвърди Чарли. — А ти, госпожице Салмън, знаеш как гледам на ъгловите магазини.

— Знам, знам, господин Тръмпър. Знам, освен това, че не разбираш нищо, ама нищичко от търговия с произведения на изящните изкуства, камо ли от търгове.

— Вярно е, не съм спец — призна си младежът. — Но един-два пъти посетих Ню Бонд стрийт, погледах как в „Сотби“ си вадят хляба, поразходих се и до Сейнт Джеймс да видя как се справят конкурентите на „Сотби“ — „Кристи“, и стигнах до извода, че в крайна сметка току-виж се намерило някакво приложение на дипломата ти по изкуствознание.

Беки вдигна вежди.

— Изгарям от нетърпение да чуя какво ме виждаш да правя до края на живота си.

— След като я вземеш тая твоя бакалавърска степен — продължи Чарли, без да обръща внимание на подмятанията й, — ще кандидатстваш за работа в „Сотби“ или „Кристи“, все едно къде, и в продължение на три до пет години ще усвояваш занаята. После ще примамиш всички, които си струва да привлечем, и ще дойдеш да ръководиш Челси Терас номер едно, където ще отворим галерия, наистина достойна да съперничи на „Кристи“ и „Сотби“.

— Слушам те, Чарли Тръмпър.

— Виж какво, Ребека Салмън, ти си наследила от баща си предприемаческия нюх. Дано думата ти харесва. Ако го обединиш с онова, което винаги си обичала и за което имаш вродена дарба, просто няма начин да не успееш.

— Благодаря за комплимента, но понеже стана въпрос, позволи ми да попитам какво общо има господин Фодъргил с грандиозния ти план?

— Няма нищо общо.

— В смисъл?

— От три години той е само на загуба — поясни Чарли. — С парите, които ще вземе за галерията и за най-доброто от стоката в нея, Фодъргил само ще си покрие загубите. Но това не може да продължава вечно. И така, знаеш какво се очаква от теб.

— Знам, знам, и още как, господин Тръмпър.

Когато отмина и септември, Беки почти се беше примирила, че Гай няма никакво намерение да отговори на писмото й.

През август Дафни им каза, че на хиподрума „Гудуд“ е срещнала случайно майката на Гай — госпожа Трентам. Тя се кълняла, че синът й не само се чувствал прекрасно в Индия, но и имал всички основания да очаква всеки момент да го произведат майор. Дафни едва удържала на обещанието да не съобщава за състоянието на Беки.

Предстоеше детето да се роди съвсем скоро и Чарли се постара Беки да не пилее време за пазаруване и дори прати една от младите продавачки в магазина на номер сто четирийсет и седем да й помага в чистенето — накрая Беки обвини и двамата, че само я разглезват.

През осмия месец тя вече се отказа да проверява сутрешната поща и започна да се убеждава, че Дафни е била права в мнението си за капитан Трентам. Беше изненадана колко бързо избледнява той в паметта й, макар че й предстоеше да роди неговото дете.

Притесняваше се, че повечето хора смятат Чарли за баща на детето, а и той допринасяше за бъркотията — ако някой му зададеше ребром въпроса, младежът не си правеше труда да отрича.

Междувременно бе хвърлил око на още два-три магазина, чиито собственици очевидно скоро щяха да ги обявят за продан, но Дафни не искаше и да чуе за нови сделки, докато детето не се роди.

— Само да си посмял да забъркваш Беки в съмнителните си начинания! Нека първо роди и се дипломира, чу ли?

— Да, уважаема госпожице — изтрака с токове Чарли.

Предпочете да не споменава, че само преди седмица Беки се е споразумяла с господин Снедълс: веднага щом старецът умреше, книжарницата щеше да стане тяхна. В договора имаше само едно условие, заради което Чарли се притесняваше: умът му не го побираше как ще успее да се отърве от толкова много книги.

— Госпожица Беки се обади току-що по телефона — прошепна в ухото на шефа си Боб един следобед, когато Чарли стоеше зад щанда. — Каза да сте отидели незабавно. Май скоро ще ражда.

— Но нали оставаха цели две седмици — затюхка се Чарли, докато развързваше престилката.

— За това не знам, господин Тръмпър, знам само, че госпожица Беки настоя да побързате.

— Пратила ли е да повикат акушерка? — попита Чарли и заряза клиента, чийто ред на опашката беше дошъл, после си грабна палтото.

— Нямам представа, драги ми господине.

— Добре тогава. Поеми магазина, днес надали ще се върна.

Чарли остави усмихнатите хора на опашката и хукна към номер деветдесет и седем. Изкачи на бегом стълбите, отвори рязко вратата и влетя в спалнята на Беки. Седна на крайчеца на леглото и хвана ръката й. И двамата мълчаха.

— Прати ли да повикат акушерка? — попита той накрая.

— То оставаше да не е пратила — заяви някой от прага и в стаята влезе едра жена.

Беше облечена в стар кафяв дъждобран, който й беше малък, и носеше черна кожена чанта. Едва дишаше — очевидно се бе затруднила с изкачването на стълбите.

— Аз съм госпожа Уестлейк, работя към болница „Свети Стефан“ — оповести дебеланата. — Дано не съм закъсняла. — Беки кимна, а акушерката насочи вниманието си към Чарли. — Вие идете да кипнете вода, и по-чевръсто.

Каза го като човек, несвикнал да му се противоречи. Без да продума, младежът скочи от леглото и изхвърча от стаята.

Госпожа Уестлейк остави голямата чанта на пода и се зае да мери пулса на Беки.

— На какви промеждутъци са контракциите? — попита тя делово.

— На двайсетина минути — отговори родилката.

— Чудесно. Значи не ни остава да чакаме дълго.

На прага се появи Чарли, понесъл леген топла вода.

— Какво друго да направя?

— Донесете ми всички чисти кърпи, които ви се намират, с удоволствие ще пийна и чаша чай.

Чарли отново изскочи от спалнята.

— В случаи като този мъжете само се пречкат — отсече госпожа Уестлейк. — Човек трябва постоянно да им намира работа.

Беки тъкмо понечи да обясни на жената кой всъщност е Чарли, и поредната контракция я преряза.

— Дишай дълбоко и бавно, миличка — насърчи я мило акушерката, а Чарли се върна с три кърпи и чайник вряла вода. Госпожа Уестлейк дори не се обърна да види кой е и продължи: — Оставете кърпите върху скрина, излейте водата във възможно най-големия леген и пак сложете чайника на огъня, за да разполагам с достатъчно топла вода.

Чарли пак излезе, без да каже и дума.

— Де да можех и аз да го командвам така — рече възхитена Беки.

— О, не се притеснявай, миличка. Моя не мога да го накарам и един хляб да купи, а имаме седем деца.

След две-три минути Чарли отвори вратата с крак и донесе при леглото поредния леген с вряла вода, над която се виеше пара.

— На масичката отстрани — посочи госпожа Уестлейк. — И гледайте да не ми забравите чая. После донесете още кърпи.

Беки простена.

— Хвани ме за ръката и дишай дълбоко — посъветва я акушерката.

Не след дълго младежът отново влезе с поредния чайник топла вода и веднага получи нареждане да го изсипе в легена и пак да го сложи на огъня. След като той свърши и това, госпожа Уестлейк му рече:

— Чакайте отвън, ще ви повикам.

Чарли излезе и затвори тихо вратата след себе си.

Имаше чувството, че е направил безброй чаши чай и е донесъл безброй чайници гореща вода, че винаги се е появявал точно когато не трябва, докато накрая не го отпратиха от спалнята. Той заснова напред-назад из кухнята, страхуваше се от най-лошото. После чу жално гласче.

Беки загледа от леглото как акушерката вдига детето й за едното краче и го потупва лекичко по дупето.

— Това е най-хубавият миг — каза госпожа Уестлейк. — Приятно е да мислиш, че си помогнал на този свят да се появи човек.

Тя пови новороденото в една от кърпите и го подаде на майката.

— Какво е?

— Опасявам се, че е момче — усмихна се акушерката. — Значи светът няма да отбележи никакъв напредък. Следващия път се постарай да е момиче — грееше в усмивка тя. — Ако господинът още има желание де — допълни госпожа Уестлейк и посочи с палец затворената врата.

— Ама той… — опита да поясни Беки.

— Знам, знам и без да ми казваш. Всички мъже са един дол дренки. — Госпожа Уестлейк отвори вратата на спалнята и затърси с поглед Чарли. — Готово, господин Салмън. Престанете да се цупите и елате да видите сина си.

Чарли връхлетя като хала, насмалко да събори акушерката. Застана в края на леглото и се взря в мъничкото човече в ръцете на Беки.

— Леле, че грозник! — възкликна младежът.

— Знаем кой носи вината за това — засмя се госпожа Уестлейк. — Да се надяваме, че няма да му счупят носа. При всички положения, както обясних на жена ви, дано следващото ви дете е момиче. Между другото, как ще го кръстите това юначе?

— Даниъл Джордж — отсече без колебание Беки. — На баща ми — поясни тя и погледна Чарли.

— И на моя — допълни той, после отиде в горния край на леглото и прегърна родилката.

— Е, трябва да тръгвам, госпожо Салмън. Но утре сутринта ще намина отново.

— Всъщност името ми е госпожа Тръмпър — пророни тихо Беки. — Салмън съм по баща.

— О, така ли — притесни се за пръв път акушерката. — Явно в списъка с повикванията са объркали имената. Е, до утре, госпожо Тръмпър — рече тя и излезе.

— Госпожа Тръмпър ли? — учуди се Чарли.

— Трябваше да мине ужасно много време, докато се опомня, нали, господин Тръмпър?

Дафни
1918 — 1921

13.

Да ви призная, когато отворих писмото, не се сетих веднага коя е тая Беки Салмън. После обаче си спомних, че в училище „Сейнт Пол“ имах съученичка, която се казваше така — изключително будно, възпълно момиче, което сякаш разполагаше с неизчерпаем запас от понички с крем. Ако не ме лъже паметта, единственото, с което й се отблагодарих, бе албумът с илюстрации, коледен подарък от една моя леля от Къмбърланд.

Когато бях в последния клас, умното момиченце вече завършваше предпоследния, макар да имахме разлика във възрастта цели две години.

Прочетох писмото веднъж, после и втори път — направо не проумявах какво ли иска момичето от мен и реших, че единственият начин да разбера, е да го поканя на чай в тясното си жилище в Челси.

Първия път, когато се срещнах отново с Беки, направо не я познах. Не само че беше отслабнала с десетина килограма, но и преспокойно ставаше за рекламите на дъвки марка „Пепсодент“, които се мъдреха отпред на всички трамваи: свежичко, розовобузо момиче, оголило лъскав низ съвършени зъби. Честно казано, доста й завидях.

Беки обясни, че единственото, от което имала нужда, било стая в Лондон, където да живее, докато завърши университета. Аз откликнах на драго сърце. В края на краищата мама многократно ми беше показвала, че не одобрява, задето живея сама, и ми бе заявявала, че не проумява какво толкова не съм му харесвала на лондонското ни жилище на Лаундс Скуеър номер двайсет и шест. Изгарях от нетърпение да съобщя на мама, пък и на татко, че съм си намерила подходяща съквартирантка, както често ме молеха.

— Но кое е това момиче? — попита мама, когато отидох за края на седмицата в имението ни Харкорт. — Познаваме ли го?

— Съмнявам се, мамо — отвърнах аз. — Стара моя приятелка, съученичка ми е от „Сейнт Пол“. Пада си зубърка.

— Сухарка, значи? — намеси се татко.

— Нещо такова, тате. Учи в някакъв колеж на име „Бедфорд“, слуша лекции по история на Ренесанса.

— Не знаех, че и момичетата ги приемали да следват — отбеляза баща ми. — Сигурно пак е заслуга на онзи проклет уелсец с неговите небивалици за обновена Великобритания.

— Престани да злословиш срещу Лойд Джордж — скастри го мама. — В края на краищата ни е министър-председател.

— На теб може и да ти е, но на мен със сигурност не е. Виновни са тия суфражетки — продължи да опява татко.

— Скъпи, на теб за всичко са ти виновни суфражетките, включително за лошата реколта миналата година — подхвана го пак мама. — Но ако се върнем на момичето, Дафни, както личи, то ще има изключително благотворно влияние върху теб. Та откъде, казваш, са родителите й?

— Не съм ти казвала нищо — отвърнах аз. — Баща й обаче е бил предприемач някъде из Изтока[1], а следващата седмица ще ходя на гости у майка й.

— Сигурно в Сингапур — отсъди татко. — Там е същински рай за предприемачите, има каучук и какво ли още не.

— Не, според мен не се е занимавал с каучук, татко.

— Както и да е. Доведи я някой следобед на чай — настоя мама. — Защо да не я поканиш и за края на седмицата? Обича ли да ходи на лов?

— Съмнявам се, мамо, но непременно ще я доведа в близко бъдеще на чай, така и двамата ще имате възможност да я огледате.

Да ви призная, и аз бях не по-малко развеселена от поканата да погостувам на майката на Беки, та и тя да се увери, че съм подходяща съквартирантка за дъщеря й. В края на краищата си знаех, че изобщо не съм подходяща. Доколкото си спомням, никога дотогава не бях стигала по на изток от театър „Олдуич“ и бях на мнение, че да отида до Есекс, е по-вълнуващо, отколкото да предприема пътешествие някъде в чужбина.

За късмет посещението в Ромфорд мина без произшествия главно защото Хоскинс, шофьорът на татко, знаеше пътя. Оказа се, че бил родом от Дагънам, който, както той ме осведоми, се падал още по-навътре в джунглата на Есекс.

Дотогава не бях и подозирала, че съществуват такива хора. За простолюдие, не бяха простолюдие, не бяха и благородници, не можеше да се каже и че имаха някакви професии. Не бих твърдяла и че съм се влюбила в Ромфорд. Но госпожа Салмън и сестра й — госпожица Роуч, бяха донемайкъде гостоприемни. Оказа се, че майката на Беки е разумна, оправна богобоязлива жена, която правеше и великолепен чай, така че не съжалих, задето съм била толкова път.

През следващата седмица Беки се нанесе при мен и аз с ужас установих, че клетото момиче се скъсва от работа. По цял ден висеше в тоя „Бедфорд“, прибираше се колкото да хапне надве-натри някой сандвич и да изпие чаша мляко, после пак сядаше да зубри, докато заспи, дълго след като аз си бях легнала. Не проумявах за какво й е всичко това.

Чак след безразсъдното й посещение при Джон Д. Уд чух за пръв път името на Чарли Тръмпър и за неговите амбиции. И цялата дандания само защото, моля ви се, Беки била продала сергията му, без да го попита! Сметнах просто за свой дълг да изтъкна, че двама от предците ми са били обезглавени, защото са се опитали да задигнат графства, а един е бил хвърлен за държавна измяна в Тауър[2] — ето на, помислих си, и аз имах родственик, прекарал последните си дни недалеч от Ийст Енд.

Както винаги, Беки знаеше, че е права.

— Но това са някакви си сто лири стерлинги — току повтаряше тя.

— С които ти не разполагаш.

— Затова пък имам четирийсет и съм убедена, че вложението е чудесно, ето защо надали ще ми бъде особено трудно да събера останалите шейсет. Така де, Чарли е в състояние да продаде лед и на ескимосите.

— А как смяташ да управляваш магазина, докато него го няма? — попитах аз. — Между лекциите ли?

— Стига си ми се подигравала, Дафни. Веднага щом се върне от фронта, Чарли ще поеме магазина. Едва ли ще се наложи да чакам още дълго.

— Войната свърши преди няколко седмици — напомних й аз. — А от твоя Чарли — ни вест, ни кост.

— Чарли изобщо не е мой — бе единственото, което отвърна моята приятелка.

И така, следващите трийсет дни я държах под око — и на слепите вече бе ясно, че тя няма да намери парите. Но беше прекалено горда, за да го признае. Ето защо реших, че е време да посетя отново Ромфорд.

— Какво неочаквано удоволствие, госпожице Харкорт-Браун! — възкликна майката на Беки, когато й се изтърсих като гръм от ясно небе в малката къщурка на Бел Вю Роуд.

В свое оправдание ще изтъкна, че щях да предупредя госпожа Салмън за предстоящото посещение, стига тя да имаше телефон. Но преди да са изтекли трийсетте дни, исках да получа сведения, които можеше да ми предостави единствено тя — сведения, които щяха да спасят не само доброто име на дъщеря й, но и нейните пари — затова не смятах да се доверявам на пощата.

— Да не би да е станало нещо с Беки? — бе първото, което попита госпожа Салмън, щом ме видя на прага на дома си.

— Не се притеснявайте — успокоих я аз. — Момичето никога не е било в по-добра форма.

— Откакто умря баща й, вечно съм на тръни — сподели госпожа Салмън.

Поведе ме с едва доловимо куцукане към дневната, която светеше от чистота, точно както в деня, когато приех първата покана да й погостувам. Върху масата в средата на помещението имаше купа с плодове. Молех се само госпожа Салмън да не идва на Челси Терас номер деветдесет и седем, без да ме е предупредила най-малко месец предварително.

— С какво мога да ви бъда полезна? — попита майката на Беки веднага щом госпожица Роуч бе пратена да запари чая в кухнята.

— Смятам да вложа малко пари в магазин за плодове и зеленчуци в Челси — подхванах аз. — Джон Д. Уд ме увери, че предложението е разумно, въпреки че в момента има недостиг на храни и все по-големи търкания с профсъюзите… Било достатъчно да намеря много опитен управител.

Усмивката на госпожа Салмън бе изместена от изумление.

— Беки не може да нахвали някакво момче, казва се Чарли Тръмпър, та съм дошла да чуя и вашето мнение за въпросния господин.

— Той надали може да бъде наречен „господин“ — отсече без колебание моята домакиня. — По-скоро спада към категорията на неуките нехранимайковци.

— О, страшно съм разочарована — завайках се аз. — Особено след като Беки остави у мен впечатлението, че покойният ви съпруг е имал отлично мнение за младежа.

— Да, като търговец на плодове и зеленчуци си разбира от работата. Дори ще стигна дотам да кажа, че според господин Салмън младият Чарли някой ден ще надмине дори дядо си.

— А той добър ли беше?

— Сама разбирате, не съм си имала вземане-даване с подобни типове — натърти госпожа Салмън, — но от други съм чувала, че дядото е най-добрият търговец, живял някога в Уайтчапъл.

— Чудесно — рекох аз. — А дали младежът е почтен?

— Не съм чувала да го обвиняват в непочтеност — призна майката на Беки. — А и Бог ми е свидетел, не подвива крак, много е работлив, но ако позволите, госпожице Харкорт-Браун, едва ли е ваш тип.

— Мисля, госпожо Салмън, да го назнача управител на магазин, а не да го каня да ме придружи в кралската ложа на хиподрума „Аскот“.

Точно тогава госпожица Роуч се появи отново заедно с подноса с чая, към който имаше пастички и еклери, обилно полети с крем. Оказаха се толкова вкусни, че посещението ми продължи далеч над предвиденото.

На другата сутрин се отбих в кантората на Джон Д. Уд и платих останалите деветдесет лири стерлинги. Сетне наминах към адвоката си, който състави договор — не разбрах нищичко от него.

След като Беки узна какво съм направила, аз го ударих на пазарлък и извъртях нещата така, сякаш ще спечеля кой знае колко от сделката: знаех, че не го ли докажа, момичето ще се разсърди, задето му се бъркам.

Веднага щом научи какво е станало, Беки ми брои още трийсет лири стерлинги, за да покрие част от дълга към мен. Очевидно взе новото начинание твърде присърце, защото за няколко дни прикотка от магазин в Кенсингтън един младеж, който да поеме магазина на Тръмпър, докато Чарли се върне. Продължи да зубри до среднощ. Така и не успях да я накарам да ми обясни какъв е смисълът да става още преди изгрев-слънце.

Не след дълго дори я поканих да ме придружи заедно с още двама приятели на представление на „Бохеми“. Дотогава не бе проявявала интерес към светския ми живот, особено пък откакто на главата й се струпаха и новите отговорности по магазина. Този път обаче й се примолих да дойде с нас — една моя приятелка се бе отказала в последния момент и на мен отчаяно ми трябваше свободно момиче.

— Да де, но нямам какво да облека — пророни безпомощно Беки.

— Вземи която си харесаш от моите рокли — предложих аз и я заведох в стаята си.

Виждах, че не може да устои на подобно изкушение. След час се появи в дълга тюркоазна рокля, с която изглеждаше точно като моделите от оная реклама.

— Кой още ще дойде? — полюбопитства тя.

— Алджърнън Фицпатрик. Най-добрият приятел на Пърси Уилтшир. Нали се сещаш, мъжът, който още не знае, че ще се венчая за него.

— А четвъртият кой е?

— Гай Трентам. Капитан в Кралския стрелкови полк, ядва се — добавих аз. — Прибрал се е наскоро от Западния фронт, където се е сражавал геройски. Удостоен е с медали и така нататък. Родени сме в едно и също село в Бъркшир, израсли сме заедно, макар че, да ти призная, нямаме много допирни точки. Изключително красив, ала се слави като женкар, затова умната!

Останахме много доволни от представлението на „Бохеми“, въпреки че Алджърнън не можа да ми съобщи нищо ново за Пърси. През второто действие Гай не сваляше очи от Беки — не че тя проявяваше някакъв интерес към него.

За моя изненада обаче, щом се прибрахме, не говореше за нищо друго, освен за новия си познат: колко бил красив, колко бил изтънчен, колко бил обаятелен, с какво внимание я бил обгърнал. Накрая успях да се отскубна и да си легна, първо обаче за радост на Беки я уверих, че чувствата й безспорно са споделени.

Всъщност, без да искам, се превърнах в нещо като Купидон в това зараждащо се увлечение. На другия ден Гай ме помоли да поканя от негово име госпожица Салмън на представление в Уест Енд. Беки, естествено, прие, но аз така и така вече бях казала на Гай, че ще отиде с него.

След това сякаш постоянно се натъквах на тях и започнах да се притеснявам, че ако връзката се задълбочи, всичко, както навремето казваше бавачката ми, ще завърши със сълзи. Дори съжалих, че съм ги запознала, макар че, ако употребим модния напоследък израз, нямаше никакво съмнение: Беки беше влюбена до уши.

Въпреки това в продължение на няколко седмици домът на номер деветдесет и седем си възвърна равновесието… а после Чарли се демобилизира.

Отначало Беки не ни запозна, а когато го направи, веднага разбрах, че типове като него не се срещат в Бъркшир. Това стана в италианското ресторантче на две крачки от нас, където отидохме да вечеряме.

Честно казано, не прекарахме особено приятно отчасти защото Гай така и не опита да е малко по-общителен, но главно защото Беки изобщо не си направи труда да приобщи към разговора и Чарли. По едно време се усетих, че все аз задавам въпросите и сама си отговарям на тях, колкото до Чарли, в началото той ми се видя доста недодялан.

Когато след вечерята тръгнахме всички заедно към нас, му предложих да оставим Беки и Гай сами. Чарли ме заведе в магазина и не се сдържа, почна да ми обяснява надълго и нашироко как е преобразил помещението. Беше толкова запален, че можеше да убеди и най-циничния инвеститор, на мен обаче най-силно впечатление ми направи това, че си разбира от работата, за която дотогава изобщо не се бях и замисляла. Точно тогава реших да помогна на Чарли и в двете начинания.

Не се изненадах ни най-малко, когато разбрах какво изпитва към Беки, тя обаче се бе захласнала по Гай дотолкова, че сякаш изобщо не забелязваше Чарли. Именно докато Чарли се бе впуснал в поредния си монолог за достойнствата на момичето, у мен се зароди план за бъдещето му. Реших, че той се нуждае от друго образование, може би не така формално, както образованието на Беки, но не по-малко ценно за бъдещето, което Чарли сам си беше предначертал.

Уверих го, че много скоро Беки ще омръзне на Гай, както са му омръзвали всички други момчета, изпречвали се досега на пътя му. Добавих, че трябва да прояви търпение, и ябълката сама ще му падне в ръцете. Обясних му и кой е Нютон.

Смятах, че сълзите, за които милата ми бавачка ми е говорила толкова често, ще бликнат скоро след като Беки бе поканена да прекара края на седмицата с майката и бащата на Гай в Асхърст. Постарах се в неделя следобед и аз да бъда поканена от Трентамови на чай у тях, та доколкото мога, да подкрепя морално Беки.

Отидох някъде в четири без двайсет, когато според мен хората обикновено пият чай, но заварих госпожа Трентам да седи сам-сама сред сребърните прибори и порцелановите сервизи.

— Къде са влюбените гугутки? — попитах, след като влязох в дневната.

— Доколкото, Дафни, познавам грубия ти език, вероятно имаш предвид сина ми и госпожица Салмън. Тръгнаха си за Лондон.

— Надявам се, заедно? — попитах аз.

— Да, макар че не проумявам какво толкова е намерило в нея милото момче. — Госпожа Трентам ми наля чаша чай. — Лично на мен тя ми се видя изключително скучна.

— Може пък да е оценил ума и хубостта й — престраших се да предположа точно когато при нас в дневната дойде майорът.

Усмихнах му се — познавах го още от малка и с времето бях започнала да го възприемам едва ли не като роден чичо. Само не разбирах едно — как е могъл да се влюби в такава вещица като Етел Хардкасъл.

— И Гай ли си тръгна? — попита майорът.

— Да, върна се в Лондон заедно с госпожица Салмън — потвърди за втори път госпожа Трентам.

— О, колко жалко! Стори ми се прекрасно момиче.

— Понеже си кон с капаци и не виждаш по-далеч от носа си — отсече жена му.

— Лично аз имам впечатлението, че Гай дава мило и драго за нея — намесих се с надеждата да получа някакъв отклик.

— Опазил ни бог! — сопна се госпожа Трентам.

— Опасявам се, че бог няма нищо общо с това — подметнах, понеже се бях настроила войнствено.

— Затова пък аз имам — натърти домакинята. — Нямам никакво намерение да допусна синът ми да се ожени за дъщерята на някакъв уличен търговец от Ийст Енд.

— Какво толкова, като се ожени за нея! — намеси се майорът. — В края на краищата нали и дядо ти е бил уличен търговец!

— Престани, Джералд. Дядо ми е основал и е наложил изключително преуспяло предприятие в Йоркшир, а не в Ийст Енд.

— Значи само мястото е друго — подметна мъжът й. — Спомням си много добре, баща ти ми е казвал, при това с неприкрита гордост, че дядо ти е положил началото на „Хардкасъл“ в някаква порутена колиба в Хъдърсфийлд.

— Джералд… Сигурна съм, че баща ми е преувеличавал.

— Никога не ми е правил впечатление на човек, склонен да преувеличава — възрази майорът. — Точно обратното, на никого не цепи басма.

— Да де, но е било много отдавна — заувърта госпожа Трентам.

— И не само това! Подозирам, че някой ден децата на Ребека Салмън ще ударят в земята такива като нас — добави мъжът й.

— Джералд, престани да употребяваш уличен език. Всички ние сме повлияни от онзи драматург социалист — господин Шоу, и от ужасния му „Пигмалион“, който лично според мен е писан именно за госпожица Салмън.

— Едва ли — възразих аз. — В края на краищата Беки ще завърши Лондонския университет със стенен „Бакалавър на хуманитарните науки“, а това е повече, отколкото целият ми род е успял да постигне за единайсет века.

— Дори и да е така — знаеше си своето госпожа Трентам, — това едва ли са качества, които ще помогнат на Гай да се издигне във военното поприще, особено сега, когато полкът му е прехвърлен на служба в Индия.

Тази новина ми дойде като гръм от ясно небе. Бях почти сигурна, че Беки не знае.

— А когато синът ми се върне в родината — продължи домакинята, — аз ще се постарая да му намеря достойна спътница в живота, която да има добро потекло, достатъчно пари и може би мъничко ум в главата. Заради дребнави предразсъдъци Джералд не успя да стане командващ на полка, но можете да бъдете сигурни, че няма да допусна същото да сполети и Гай.

— Аз просто не ставах за командващ — напомни намусен майорът. — Сър Данвърс бе далеч по-подготвен за длъжността, пък и не знам друг освен теб да е искал да получа назначението.

— Въпреки това смятам, че при тези резултати на Гай във военната академия „Сандхърст“…

— Е, не беше сред изоставащите — напомни мъжът й. — Това едва ли е особено постижение.

— Все пак за героизъм, проявен на бойното поле, бе удостоен с медал и…

Майорът изсумтя отегчено, от което разбрах, че води този разговор вероятно за стотен път.

— И така — продължи госпожа Трентам, — повече от сигурна съм, че с времето Гай ще стане командващ на полка, и дори нямам нищо против да споделя с вас, че вече съм набелязала момиче, което да му помага в трудния възход. В края на краищата съпругата или създава, или проваля кариерата на мъжа, така да знаеш, Дафни.

— Поне в това съм напълно съгласен с теб, скъпа — прошепна господин Трентам.

Прибрах се в Лондон донякъде успокоена, че след такъв скандал Беки сигурно ще скъса с Гай. Колкото повече го виждах този негодник, толкова по-голямо недоверие изпитвах към него.

Когато по-късно същата вечер влязох в жилището, заварих Беки да седи на канапето, разплакана и разтреперана. Тя ми разказа своята версия за случилото се — според нея истинско бедствие, после обаче уточни, че Гай й е направил предложение за женитба.

Тъкмо се канех дай съобщя за Индия, когато приятелката ми възкликна:

— Тази жена ме мрази!

— Още не те е оценила — ето какво помня, че отговорих. — Затова пък майорът е във възторг от теб.

— Много мило от негова страна — рече Беки. — Знаеш ли, разведе ме из имението.

— Какво ти имение! Та това са само няколко ниви!

— Как мислиш, дали след случилото се в Асхърст Гай ще престане да се среща с мен?

Идеше ми да възкликна: „Надявам се“, но се овладях овреме.

— Няма да престане, ако е мъж на място — заувъртах дипломатично.

Следващата седмица Гай наистина се срещна с приятелката ми и доколкото мога да съдя отстрани, така и не е споменал майка си и злополучното гостуване.

Въпреки всичко смятах, че дългосрочният ми план за Чарли и Беки се развива добре до вечерта, когато след дългата почивка в края на седмицата, която си бях дала в провинцията, се прибрах вкъщи и забелязах, че една от любимите ми рокли е метната на пода в хола. Тръгнах по пътеката от дрехи, докато стигнах стаята на Беки — отворих тихо вратата и за свой ужас видях и други свои дрехи, намятани отстрани на леглото заедно с дрехите на Гай. Бях се надявала Беки да проумее с какъв подлец се е свързала много преди да стигне до този последен етап в отношенията им.

На другия ден Гай замина за Индия и веднага щом се сбогува с Беки, тя тръгна да разправя на всеки срещнат, че са се сгодили, макар и да не носеше пръстен и по вестниците да не се появи обява, която да потвърди нейната версия за случилото се.

— На мен ми стига и думата, дадена от Гай — повтаряше си като курдисана, с което направо изумяваше всички.

Онази вечер се прибрах и я заварих да спи в леглото ми. На закуска тя ми каза, че там я е сложил Чарли — без повече обяснения.

Следващата неделя следобед отново се самопоканих на чай у Трентамови, колкото да науча от майката на Гай как той я бил уверил, че не се е виждал с госпожица Салмън цели девет месеца, откакто тя си е тръгнала преждевременно от Асхърст.

— Но това… — възроптах аз, ала млъкнах насред думата, припомнила си как съм обещала на Беки да не казвам на майка му, че са продължили да се срещат.

След няколко седмици приятелката ми сподели, че мензисът не й е дошъл. Зарекох се да не издавам тайната, но не се поколебах още същия ден да кажа на Чарли. Той направо побесня. За капак трябваше да се преструва пред Беки, че не знае нищо.

— Честен кръст, ако този негодник беше в Англия, щях да му тегля куршума — току повтаряше, докато сновеше напред-назад из хола.

— Ако той беше в Англия, бащите най-малко на три момичета на драго сърце щяха да свършат тази работа вместо теб — отвърнах аз.

— И какво мога да направя? — попита накрая младежът.

— Почти нищо — рекох му. — Според мен нищо чудно да се окаже, че най-силният ти съюзник е времето — и тринайсетте хиляди километра.

Подполковникът също се озова в групата на тези, които, стига да им падне, с удоволствие биха теглили куршума на Гай Трентам, в неговия случай заради честта на полка и така нататък. Той дори се закани да отиде при майор Трентам и да му каже право в очите какво мисли. Идеше ми да му напомня, че майорът всъщност е съвсем безобиден. Но какъвто и богат опит да имаше подполковникът в схватки с най-различни врагове, аз не бях сигурна, че някога се е натъквал на страшилище като госпожа Трентам.

Някъде по това време Пърси Уилтшир най-сетне се демобилизира от Шотландския гвардейски полк. Напоследък вече не се притеснявах от телефонните разговори с майка му. През ония ужасни години между 1916 и 1919 все си мислех, че тя ще ми се обади и ще ми каже, че и Пърси, подобно на баща си и на по-големия си брат след това, е загинал на Западния фронт. Трябваше да минат доста години, докато призная на овдовялата маркиза какъв страх ме обземаше всеки път, когато чуех гласа й по телефона.

После най-неочаквано Пърси ми поиска ръката. От този миг нататък бях погълната изцяло от съвместното ни бъдеще и от посещенията при неговите роднини, та занемарих напълно дълга си към Беки, макар че й позволих да остане в жилището. Сетне, докато се обърна, тя роди невръстния Даниъл. Молех се да понесе неизбежната дамга.

Няколко месеца след кръщенето реших да се отбия, без да се обаждам предварително — връщах се от провинцията, където бях прекарала края на седмината с майката на Пърси.

Входната врата се отвори и ме посрещна Чарли, пъхнал под мишница вестник, а Беки седеше на канапето и доколкото забелязах, кърпеше чорап. Погледнах надолу и що да видя — Даниъл пълзеше устремно напред. Добре че го гушнах, инак като нищо щеше да изхвърчи по стълбите и да поеме по широкия свят.

— Много се радвам да те видя — скочи Беки. — Не си идвала от цяла вечност. Ей сега ще ти направя чай.

— Благодаря — рекох аз. — Отбих се, колкото да се уверя, че сте свободни на… — Погледът ми падна върху малката картина с маслени бои над камината. — Колко е красива! — възкликнах аз.

— Би трябвало да си я виждала многократно — рече Беки. — Висеше в стаята на Чарли…

— Не, не съм я виждала — прекъснах я аз — така и не разбрах за какво намеква.

[1] Игра на думи: в буквален превод „Ийст Енд“ означава „Източен край“. — Б.пр. ↑

[2] Древна крепост на брега на Темза, навремето използвана и за затвор за особено опасни престъпници. — Б.пр. ↑

14.

Още щом поръбената със златисто картичка се получи на Лаундс Скуеър, Дафни я сложи между поканата за кралската ложа на хиподрума „Аскот“ и другата покана — за градинското увеселение в Бъкингамския дворец. Каза си обаче, че картичката ще остане върху полицата над камината дълго след като поканите за хиподрума и за двореца се озоват в кошчето за боклук — тя държеше да я видят всички.

Беше прекарала в Париж цяла седмица, за да избере тоалетите за трите събития, но смяташе да облече най-изумителната рокля именно на тържеството, на което Беки щеше да си получи дипломата и което сега Дафни описваше пред Пърси като „великото събитие“.

Годеникът й — макар че тя и досега не бе свикнала да възприема Пърси като такъв — също сподели, че никога не е бил канен на такова тържество.

Бригаден генерал Харкорт-Браун предложи на дъщеря си Хоскинс да ги закара до ректората с ролс-ройса и си призна, че й завижда мъничко и съжалява, задето не е сред поканените.

Когато денят най-сетне настъпи, Пърси заведе Дафни на обяд в „Риц“ и след като за стотен път прегледаха списъка с гостите и църковните химни, които ще бъдат изпълнени на бракосъчетанието, двамата насочиха вниманието си към събитието следобед.

— Дано не ни задават въпроси — подхвана Дафни. — Защото е сигурно, че не знам отговорите.

— О, убеден съм, моето момиче, че няма да ви подлагат на такова изпитание — успокои я Пърси. — Не че някога съм ходил на раздаване на дипломи. Ние, Уилтширови, не се славим като особено ученолюбиви — допълни той и прихна така, сякаш се е закашлял.

— Отърви се от този навик, Пърси. Ако ще се смееш, се смей, ако ще кашляш, кашляй.

— Както кажеш, моето момиче.

— И престани да ме наричаш „моето момиче“. Вече съм на двайсет и три години, пък и майка ми и баща ми са ми дали напълно приемливо име.

— Както кажеш, моето момиче — повтори годеникът й.

— Ама ти изобщо не ме слушаш! — Тя си погледна часовника. — Хайде да тръгваме. Само това оставаше да закъснеем.

— Точно така — съгласи се Пърси и помоли сервитьора да им донесе сметката.

— Имаш ли представа къде отиваме, Хоскинс? — попита Дафни шофьора, когато той й отвори задната врата на ролс-ройса.

— Да, милейди, миналия месец, докато вие с Негова Светлост бяхте в Шотландия, си позволих да проверя пътя.

— Браво на теб, Хоскинс — похвали го Пърси. — Добре че си го направил, инак нищо чудно да кръжим цял следобед.

Хоскинс подкара автомобила, а Дафни погледна мъжа, когото обичаше, и си помисли какъв късмет е извадила с него. Всъщност си го беше харесала едва шестнайсетгодишна и нито веднъж не се бе усъмнила, че е направила правилния избор, макар че самият Пърси и не подозираше за това. Винаги го бе смятала за прекрасен, добър, грижовен и мил — е, със сигурност не беше пръв красавец, затова пък бе много представителен и изискан. Всяка вечер младата жена благодареше на Бога, че избраникът й се е отървал здрав и невредим във войната. След като Пърси й бе съобщил, че заминава с шотландските гвардейци за Франция, Дафни бе прекарала три от най-нещастните години в живота си. От този миг нататък все си мислеше, че всяко писмо, всяко телефонно обаждане й носят вестта за смъртта на нейния любим. В негово отсъствие и други мъже се опитваха да я ухажват, всички обаче удряха на камък: досущ Пенелопа Дафни чакаше избраникът й да се върне. Повярва, че той наистина е жив, едва когато го видя на мостика в Дувър. Щеше да помни до гроб милите думи, които Пърси изрече още в мига, щом я зърна:

— Какво съвпадение, моето момиче! Тъкмо си мечтаех да те видя тук.

Той нито веднъж не спомена примера на баща си, макар че „Таймс“ посвети на некролога на покойния маркиз половин страница, където се описваше подвигът му на Марна и се казваше, че той е обезвредил собственоръчно цяла германска батарея и е „един от най-великите герои от войната, удостоени с кръст Виктория“. Когато месец по-късно край Ипр загина и по-големият брат на Пърси, Дафни най-сетне проумя колко много семейства са сполетени от една и съща злочестина. Сега Пърси бе наследил титлата: дванайсети маркиз на Уилтшир. Само за няколко седмици благородническото звание бе сменило трима притежатели.

— Сигурен ли си, че не сме сбъркали пътя? — попита младата жена, когато тръгнаха по авеню Шафтсбъри.

— Сигурен съм, милейди — потвърди Хоскинс, очевидно решен да се обръща още отсега към Дафни с титлата, въпреки че те двамата с Пърси още не бяха женени.

Годеникът й пак се закашля.

— Помага ти да свикнеш, моето момиче.

Тя се почувства на върха на щастието, когато Пърси й съобщи, се напуска Шотландския гвардейски полк, за да поеме семейните имения. Колкото и да му се възхищаваше в тъмносинята униформа с четирите месингови копчета с еднакво разстояние между тях, с ботушите с шпори и със смешната шапка на червени, бели и сини карета, тя искаше да се омъжи за фермер, а не за войскар. Изобщо не й се живееше по разните му там колонии в Индия и Африка.

Завиха по Малет стрийт и видяха множество, което се качваше по стълбите пред величествената страда.

— Ето го и ректората! — възкликна младата жена, сякаш се е натъкнала на все още неоткрита пирамида.

— Да, милейди — отвърна Хоскинс.

— И не забравяй, Пърси… — подхвана Дафни.

— Какво, моето момиче?

— Не говори, ако не те питат. Тук не сме в свои води и не искам да ни направят за смях. Сети ли се да вземеш поканата и билетите с местата?

— Сложих ги някъде — отвърна той и затърси по джобовете си.

— В горния ляв вътрешен джоб на сакото ви са, Ваша Светлост — намеси се шофьорът и спря автомобила.

— Разбира се, че са там — рече Пърси. — Благодаря ти, Хоскинс.

— За мен беше удоволствие, милорд — изтананика мъжът.

— Върви след навалицата — нареди Дафни. — И се прави, че идваш тук всяка седмица.

Минаха покрай неколцина униформени разпоредители, накрая им провериха билетите и ги заведоха на техните места.

— Никога досега не съм седяла толкова назад — завайка се Дафни.

— И аз само веднъж съм се опитвал да бъда назад в театър — призна си Пърси. — В театъра на бойните действия, където германците изпълняваха главната роля.

Той пак се закашля.

Двамата замълчаха в очакване да се случи нещо. Сцената беше гола, ако не се броят четиринайсетте стола, два от които — средните, можеха да бъдат описани като престоли.

В три без пет десетима мъже и две жени — всички облечени в нещо, което според Дафни приличаше на черни халати, и с алени шалове, преметнати през вратовете — излязоха в индийска нишка на сцената и си седнаха на местата. Празни останаха само двата престола. Точно в три часа вниманието на младата жена бе привлечено от фанфарите, които оповестиха появата на краля и кралицата. Присъстващите станаха на крака, за да ги посрещнат, а те се разположиха в средата на ректората. Пак прави, всички изслушаха химна.

— Ако отчетем обстоятелствата, кралят изглежда много добре — отбеляза Пърси, след като си седна на мястото.

— Мълчи! — скастри го Дафни. — Тук никой не го познава.

Възрастен мъж в дълга черна тога, който единствен продължаваше да стои прав, изчака всички да заемат местата си, пристъпи напред, поклони се на краля и кралицата и се обърна към публиката.

Оказа се, че това е заместник-ректорът, сър Ръсел Ръсел-Уелс, който дръпна дълга реч. Пърси се обърна към годеницата си:

— Нима този тип очаква да му разбираме всичките дрънканици? Отказах се от латинския още в четвърти клас.

— И аз издържах да го уча само една година.

— Значи и ти, моето момиче, няма да ми помогнеш особено — изшушука Пърси.

От предния ред се обърнаха и ги изгледаха на кръв.

До края на тържеството Дафни и Пърси се опитаха да мълчат, макар че от време на време се налагаше тя да го стиска по коляното, защото годеникът й току се наместваше на неудобния дървен стол.

— На краля му е лесно — тихо каза Пърси. — Я каква голяма възглавница са му сложили!

Най-сетне настана и мигът, заради който бяха дошли.

Заместник-ректорът, който продължаваше да чете имената в почетния списък, най-после стигна до буквата „Т“ и оповести:

— Госпожа Тръмпър, бакалавър на хуманитарните науки, степен, присъдена й от колежа „Бедфорд“.

Присъстващите изръкопляскаха дваж по-разгорещено, както всеки път, когато по стълбите се качваше жена, за да получи своята диплома. Беки направи реверанс на краля, докато той й надяваше върху тогата нещо, описано в програмата като „алена качулка“, и й връчи пергаментов свитък. Тя отново се поклони, отстъпи две крачки назад и се върна на мястото си.

— Аз надали щях да се справя толкова добре — отбеляза Пърси и също заръкопляска. — А никой не присъжда награда на човека, който я е подготвил така блестящо — допълни той.

Дафни се изчерви. Двамата изчакаха на местата си заместник-ректорът да изкара азбуката до края, после се измъкнаха в парка, където щеше да има увеселение.

— Не ги виждам никъде — завайка се Пърси и се завъртя, както стоеше насред моравата.

— Аз също — рече Дафни, — но ти продължавай да търсиш. Някъде тук са.

— Добър ден, госпожице Харкорт-Браун.

Дафни се обърна рязко.

— О, здравейте, госпожо Салмън, страшно се радвам да ви видя. Каква прелестна шапчица имате, без труфила по нея, ами скъпата госпожица Роуч! Това, Пърси, е майката на Беки, госпожа Салмън, и леля й — госпожица Роуч. Моят годеник…

— Много се радвам да се запознаем, Ваша Светлост — възкликна госпожа Салмън и се запита дали в дамския кръжец в Ромфорд изобщо ще й повярват, когато им разкаже.

— Сигурно се гордеете много с дъщеря си — подхвана Пърси.

— Да, гордея се, Ваша Светлост — потвърди жената.

Госпожица Роуч стоеше като истукан и не изрази мнение.

— А къде е нашата малка учена? — попита Дафни.

— Тук съм, тук съм — подвикна Беки. — А вие къде се губите? — попита тя и се отскубна от неколцината абсолвенти, с които беше.

— Издирваме те.

Двете момичета се прегърнаха.

— Виждали ли сте някъде майка ми?

— Току-що беше с нас — огледа се Дафни.

— Май отиде за сандвичи — намеси се госпожица Роуч.

— Съвсем в неин стил — прихна Беки.

— Здравей, Пърси — поздрави Чарли. — Как е, как е?

— Не можем да се оплачем — закашля се Пърси. — А Беки се справи блестящо — допълни той точно когато госпожа Салмън се върна с огромна чиния, отрупана със сандвичи.

— Ако Беки е наследила здравия разум на майка си, госпожо Салмън — рече Дафни, докато избираше сандвич с краставица за Пърси, — ще се справя прекрасно и в реалния живот, защото, мен ако питате, след четвърт час няма да има и следа от сандвич. — За себе си избра сандвич с пушена сьомга. — Притесняваше ли се, когато се качи на сцената? — обърна се Дафни към своята приятелка.

— И още как! — призна си Беки. — Когато кралят ми нахлупи качулката, нозете ми направо се подкосиха. А после, когато се върнах на мястото си, видях, че Чарли плаче.

— Сторило ти се е — възропта мъжът й.

Беки не каза нищо, само го хвана под ръка.

— Лично на мен алената качулчица ми хареса много — включи се в разговора и Пърси. — Мисля, че ще предизвикам фурор, ако и аз си сложа такава на бала на Ловното дружество.

— Но преди да се издокараш с такава качулка, ще се наложи да поработиш доста, Пърси.

Всички се извърнаха да видят кой се намесва в разговора. Пърси сведе глава.

— Както винаги сте прав, Ваше Величество. Ала се опасявам, че никога няма да се добера до подобно отличие.

Кралят се усмихна и допълни:

— Бих казал, драги ми Пърси, че сте се отдалечили доста от обичайната си среда.

— Тук съм заради една приятелка на Дафни — поясни другият мъж.

— Дафни, миличка, радвам се да те видя — продължи кралят. — Още не съм имал възможност да ти честитя годежа.

— Тъкмо вчера получих мило писъмце от кралицата, Ваше Величество. За нас е чест, че и двамата ще присъствате на венчавката.

— Да, огромна чест — потвърди Пърси. — Разрешете да ви представя госпожа Тръмпър, която днес получи научна степен. — Беки за втори път се ръкува с краля. — Това е нейният съпруг, господин Чарлс Тръмпър, и майка й — госпожа Салмън, а това е леля й — госпожица Роуч.

Кралят се здрависа и с четиримата и рече:

— Браво на вас, госпожо Тръмпър. Наистина се надявам да използвате познанията си за някое благородно начинание.

— Постъпвам на работа в „Сотби“, Ваше Величество. Ще започна като стажантка в отдела за изящни изкуства.

— Чудесно, чудесно! Мога само да ви пожелая по-нататъшни успехи, госпожо Тръмпър. Ще чакам с нетърпение да се видим на венчавката, Пърси, ако не и по-рано.

Кралят кимна и се отправи към друга групичка.

— Много свестен човек — отбеляза Пърси. — Страшно мило, че дойде да ни поздрави.

— Нямах представа, че познаваш… — подхвана Беки.

— Да ти призная — прекъсна я той, — моят прапрапрапрадядо се е опитал да убие неговия прапрапрапрадядо и ако беше успял, сега може би щяхме да бъдем с разменени места. Въпреки това той винаги е проявявал разбиране.

— И какво се е случило с твоя прапрапрапрадядо? — полюбопитства Чарли.

— Бил е изселен — обясни другият мъж. — И мен ако питате, с основание. Инак е щял да посегне повторно.

— Майко мила! — засмя се Беки.

— Какво има? — попита Чарли.

— Току-що се сетих кой е прапрапрапрадядото на Пърси.

Дафни така и не успя да се види преди венчавката с Беки — беше толкова погълната от последните приготовления, че не й оставаше нито миг свободен. Все пак на прием у лейди Сенам на Онзлоу Скуеър срещна съвсем случайно подполковника и жена му и се поинтересува какво ново-старо на Челси Терас. Подполковникът й съобщи sotto voce[1], че Чарли е изтеглил от банката доста голям заем, „въпреки че се е разплатил до последното пени с другите си кредитори“. Дафни се усмихна, припомнила си, че в съвсем свой стил Чарли й е изплатил доста месеци преди крайния срок последната вноска от парите, които му е отпуснала.

— Току-що научих, че е хвърлил око на поредния магазин — допълни военният.

— Този път на кой?

— На хлебарницата — номер сто четирийсет и пет.

— Бащата на Беки е бил хлебар — отбеляза младата жена.

— Сигурни ли са, че ще успеят да го купят?

— Според мен да, макар и да се опасявам, че този път на Чарли ще му се наложи да се поизръси доста над пазарната цена.

— Защо?

— Хлебарницата се пада точно до магазина за плодове и зеленчуци и господин Ренолдс си дава прекрасно сметка, че Чарли много държи да я купи. Чарли обаче го е примамил с предложение той да остане управител на фурната и да получава дял от печалбата.

— Хммм. И докога според вас ще важи уговорката?

— Само докато Чарли усвои отново тънкостите на занаята.

— Ами Беки?

— Започнала е работа в „Сотби“. Като секретарка.

— Моля? — подвикна Дафни. — За какво й беше да блъска толкова много за научна степен — за да стане секретарка ли?

— В „Сотби“, каквато и подготовка да имаш, очевидно започваш от най-ниското стъпало. Така поне ми обясни Беки — уточни подполковникът. — Започваш от нулата, независимо дали си син на председателя на управителния съвет, дали години наред си работил в престижна галерия в Уест Енд, дали имаш научна степен, или си завършил първо отделение. Но установят ли, че си добър в работата, веднага те прехвърлят в някой от специализираните отдели. А не като в армията.

— А Беки какво иска?

— Иска да я назначат при някакво старче на име Пембъртън, бил всепризнат спец по ренесансова живопис.

— Обзалагам се, че ще я държат секретарка най-много половин месец — рече Дафни.

— Чарли има по-високо мнение за нея — подметна Хамилтън.

— Така ли? И колко й дава като секретарка?

Подполковникът се усмихна:

— Най-много десет дни.

[1] Под сурдинка (ит.). — Б.пр. ↑

15.

Всяка сутрин, след като пощата пристигнеше на Лаундс Скуеър, икономът Уентуърт слагаше писмата върху сребърен поднос и ги отнасяше в кабинета на бригадния генерал, където той заделяше адресираните до него пликове, а другите връщаше на подноса, та икономът да ги предаде на дамите в къщата.

Но откакто годежът на дъщеря му бе обявен във вестник „Таймс“ и петстотинте покани за предстоящата венчавка бяха разпратени, бригадният генерал започна да се отегчава да реди толкова много писма и нареди на Уентуърт да промени маршрута и да му носи единствено пликовете, адресирани до него.

И така, онзи понеделник сутринта през юни 1921 година Уентуърт почука на вратата на спалнята на госпожица Дафни, изчака да го поканят, влезе и й предаде голямата връзка писма. Дафни извади пликовете, адресирани до нея и майка й, а малкото, които останаха, върна на Уентуърт, който се поклони и продължи по пътя си в посока, обратна на часовниковата стрелка.

Веднага щом икономът затвори след себе си вратата, Дафни стана от леглото, сложи купчинката писма върху тоалетката и отиде в банята. Малко след десет и половина се почувства готова за изпитанията на деня и се зае с пощата. Трябваше да задели на отделни купчинки положителните отговори и отказите, да ги отбележи в списъка или да задраска имената, за да може майка й да изчисли за колко души да поръча храна и да определи кой до кого да седне. От общо трийсет и едно писма, пристигнали оная заран, двайсет и две, сред които едно от принцеса, едно от виконт, две от лордове, едно от посланик и едно от милия подполковник Хамилтън и жена му, съдържаха положителен отговор на поканата. Четири бяха с отказ: две от семейства, които обясняваха, че ще бъдат в чужбина, едно от възрастен чичо, страдащ от напреднал стадий на диабет, и още едно от човек, чиято дъщеря имала неблагоразумието да избере за сватбата си същия ден, както Дафни. Накрая останаха пет писма, към които младата жена насочи вниманието си.

Оказа се, че едното е от осемдесет и седем годишната й леля Агата, която живееше в Къмбърланд и вече бе съобщила, че е твърде стара, за да пътува чак до Лондон, и затова нямало да присъства на венчавката. По-нататък обаче леля Агата настояваше веднага след медения месец Дафни да заведе Пърси при нея, защото искала да се запознае с него.

— Как ли не! — каза на глас Дафни. — След като се върна в Англия, ще имам далеч по-важни неща от това да гостувам на изкуфели лели.

Сетне прочете послеписа:

Докато си в Къмбърланд, скъпа, тъкмо ще ме посъветваш за завещанието, защото и аз не зная кои картини на кого да оставя, особено платното на Каналето, което според мен заслужава да краси добър дом.

„Ах, старата хитруша!“, помисли Дафни — знаеше прекрасно, че леля Агата е написала същото на всичките си роднини, пък били те и далечни, така че да не прекарва сама края на седмицата.

Второто писмо беше от „Майкъл Фишлок и сие“, фирмата, нагърбила се да организира сватбената гощавка: изпращаше приблизителната сметка за осемстотинте гости, които се очакваше да присъстват на Винсънт Скуеър непосредствено след венчавката. Дафни си каза, че триста гвинеи наистина са възмутителна сума, но без да се замисля много, отмести сметката — по-нататък щеше да я представи на баща си. Задели и двете писма от приятелки на майка й, които не я вълнуваха особено.

Остави за накрая петото писмо, понеже пликът бе украсен с пъстри марки, а в десния ъгъл, над думите „Десет ани“, се мъдреше овал с вместена в него кралска корона.

Дафни отвори бавно с ножчето за писма плика и извади няколко листа тежка хартия, първият от които бе с герба и девиза на Кралския стрелкови полк.

„Скъпа Дафни“, пишеше в началото на писмото. Тя обърна припряно последния лист, за да види от кого е, и прочете „Твой приятел Гай“.

Върна се на първата страница, погледна адреса и със свито сърце зачете думите на Гай:

Индия

Пуна

казарма „Уелингтън“

Втори батальон

към Кралския стрелкови полк

офицерска столова

15. V. 1921 г.

Скъпа Дафни,

Дано ме извиниш, че разчитам на дългогодишното приятелство между нашите семейства, но възникна проблем, за който съм сигурен, че си в течение. За съжаление сега установявам, че съм принуден да се обърна към теб за съдействие и съвет.

Преди известно време получих от приятелката ти Ребека Салмън писмо…

Дафни сложи недочетените страници върху тоалетката — съжали, че писмото не е пристигнало няколко дни след като тя е заминала на меден месец. Пак се зае да преглежда списъка с гостите, но си даде сметка, че рано или късно ще й се наложи да види какво очаква Гай от нея. Отново зачете писмото:

… в което тя ми съобщава, че била бременна и че детето било от мен.

Нека още от самото начало те уверя, че не може да има по-нагла лъжа: през единствената нощ, когато съм оставал у вас, не съм имал никакъв физически контакт с Ребека.

Всъщност именно тя настоя да вечеряме на Челси Терас номер деветдесет и седем, въпреки че вече бях запазил маса в „Риц“.

С напредването на вечерта ми стана ясно, че Ребека се опитва да ме напие, затова реших да си тръгна. Да ти призная, алкохолът наистина ме беше хванал и аз не бях сигурен дали ще успея да се прибера без произшествия в гарнизона.

Ребека веднага предложи да съм останел у вас, за да съм изтрезнеел. Точно така се изрази. Аз, естествено, отказах, докато накрая тя ми обясни, че бих могъл да легна в твоята стая, понеже си щяла да се прибереш от провинцията чак на другия ден следобед — нещо, което ти по-късно потвърди.

И така, приех любезната покана на Ребека, легнах си и веднага съм заспал, после обаче се чу затръшване на врата и аз се събудих — ужасен видях, че ти стоиш пред мен. Бях още по-стъписан, когато установих, че до мен лежи Ребека — така и не съм усетил кога се е пъхнала в леглото.

Ти, естествено, се смути и веднага излезе. Без да казвам и дума, станах, облякох се и се върнах в гарнизона — най-късно в един и четвърт след полунощ си бях в стаята.

На сутринта отидох на гара „Уотърлу“, откъдето поемах към Индия, и както би могла да се досетиш, бях доста изненадан, че Ребека ме чака на перона. Стоях с нея само няколко минути, ала не оставих съмнения как се отнасям към номера, който ми е погодила предната вечер. После се ръкувах с нея и се качих на влака за Саутхамптън — изобщо не очаквах, че ще я видя някога отново. След няколко месеца обаче ненадейно получих от госпожица Салмън възмутително писмо, заради което съм принуден да търся твоята помощ.

Дафни обърна листа и се погледна в огледалото. Нямаше никакво желание да научава какво очаква Гай от нея. Той дори бе забравил в чия стая го е заварила. След малко обаче младата жена отново насочи поглед към горния край на следващата страница и продължи да чете.

Едва ли щях да се видя принуден да предприема каквото и да било, ако подполковник сър Данвърс Хамилтън не бе пратил кратко писмо на командващия полка — полковник Форбс, с което му съобщава версията на госпожица Салмън — бях изправен пред другарски съд, състоящ се от другите офицери в полка.

Аз, естествено, им разказах какво точно се е случило онази нощ, но подполковник Хамилтън и досега има влияние върху някои от офицерите и те не приеха моя разказ. За щастие няколко седмици по-късно майка ми писала на полковник Форбс, за да го извести, че госпожица Салмън се е омъжила за отколешния си любовник Чарли Тръмпър и той не отрича, че детето, което тя е родила, е от него. Ако полковникът не бе повярвал на мама, вероятно щеше да се наложи незабавно да напусна полка. За късмет тази несправедливост беше предотвратена.

Мама ми съобщи, че по време на медения месец (приеми моите искрени благопожелания) смяташ да посетиш Индия. Значи почти със сигурност ще се срещнеш с полковник Форбс, който, опасявам се, вероятно ще отвори дума за това, понеже и твоето име вече бе замесено.

Ето защо те моля да не споменаваш нищо, което би могло да навреди на кариерата ми. Всъщност, ако потвърдиш моите думи, цялата тъжна история ще бъде забравена.

Твой приятел

Гай

Дафни остави писмото върху тоалетката, започна бавно да разресва косата си и се замисли какво да прави от тук нататък. Не искаше да обсъжда станалото с майка си и баща си, още по-малко да забърква Пърси. Не искаше да споменава и на Беки, че Трентам й е писал, докато не реши какво да стори. Беше изумена за колко плиткопаметна я мисли Гай и колко се е откъснал той от действителността.

Дафни остави четката за коса и пак се погледна в огледалото, после прочете отново писмото. Накрая го пъхна в плика и се опита да не мисли за него, думите на Гай обаче изникваха отново и отново в съзнанието й. Болеше я най-много от това, че той я смята за тъй лековерна.

Най-неочаквано се сети от кого да поиска съвет. Вдигна телефонната слушалка и след като помоли в централата да я свържат с номер в Челси, с радост установи, че подполковникът още си е у дома.

— Тъкмо тръгвах към клуба, Дафни — обясни той. — С какво бих могъл да ти бъда полезен?

— Трябва да поговорим, спешно е, но не е за по телефон — обясни тя.

— Ясно — рече Хамилтън и след кратко мълчание добави: — Ако си свободна, защо не дойдеш да обядваме заедно във Военния клуб? Ще преместя резервацията за Дамския салон.

Дафни прие с благодарност поканата и след като си пооправи грима, в един и нещо вече беше в клуба на Пикадили — закара я Хоскинс.

Подполковникът я чакаше във фоайето.

— Каква приятна изненада! — възкликна сър Данвърс. — Не всеки ден ме виждат да обядвам с красива млада жена. Това ще се отрази изключително добре на репутацията ми. Ще помахам на всички генерали, които ми се изпречат пред очите.

Дафни обаче не се засмя на безобидната закачка на подполковника и поведението му веднага се промени. Той хвана гостенката внимателно за ръка и я заведе в Дамския салон. След като сър Данвърс написа поръчката и я даде на сервитьорката, Дафни извади от чантата си писмото на Гай и без да каже и дума, го връчи на своя домакин.

Подполковникът намести монокъла и зачете, като от време на време поглеждаше Дафни, която не бе докоснала супата, сложена пред нея.

— Гнила работа! — възкликна сър Данвърс, след като пъхна писмото в плика и го върна на младата жена.

— Така е, но какво да правя от тук нататък?

— Едно е сигурно, скъпа — не можеш да обсъждаш съдържанието на писмото с Чарли и Беки. Освен това трябва да покажеш недвусмислено на Трентам, че ако те попитат без заобикалки кой е баща на детето, ти ще се чувстваш длъжна да кажеш истината. — Той замълча и си гребна от супата. — Заклевам се, че докато съм жив, няма да разговарям повече с госпожа Трентам — допълни подполковникът, без да дава обяснения.

Дафни беше изненадана — до този миг не бе и подозирала, че Хамилтън се е срещал някога с тази вещица.

— Дали, скъпа, да не обединим усилията си, за да съчиним подобаващ отговор на писмото? — предложи сър Данвърс, след като помисли още малко.

Точно тогава сервитьорката им донесе две порции от специалитета на деня и той млъкна.

— Ще ви бъда много признателна, ако сметнете, че сте в състояние да ми помогнете — рече припряно Дафни. — Но според мен първо съм длъжна да ви кажа всичко, което знам.

Подполковникът кимна. Когато младата жена приключи с разказа си, чинията на Хамилтън беше празна.

— Вече знаех повечето неща — призна той и вдигна салфетката към устните си. — Но все пак научих от теб някои важни подробности. Не съм и подозирал, че Трентам е такъв изпечен негодник. Сега, като се замисля, виждам, че е трябвало да настоявам за по-обстойно разследване, преди да го предложа за медал. — Подполковникът стана от масата. — Бъди така любезна, позабавлявай се със списанията в кафенето, а през това време аз ще се постарая да съчиня първата чернова.

— Съжалявам, че ви създавам такива главоболия — подхвана Дафни.

— Я не се занасяй. Поласкан съм, че ми се довери.

Той стана и се запъти към читалнята на клуба.

Появи се след близо час, когато Дафни преглеждаше за втори път обявите за бавачки в „Лейди“.

Метна припряно списанието на масичката и изправи гръб. Подполковникът й връчи листовете с резултатите от своите усилия, които Дафни преглежда мълком няколко минути.

— Един дявол знае какво щеше да направи Гай, ако аз му бях написала такова писмо — каза тя накрая.

— Какво толкова би могъл да направи, скъпа! Просто ще напусне полка. И то според мен незабавно. — Подполковникът сбърчи чело. — Крайно време е Трентам да осъзнае последиците от постъпките си — ако не за друго, то заради отговорността, която носи към Беки и детето.

— Да де, но тя е щастливо омъжена, едва ли е честно към Чарли — простена младата жена.

— Виждала ли си напоследък Даниъл? — попита подполковникът, след като понижи глас.

— Преди няколко месеца. Защо?

— Защото няма да е зле да го поразгледаш отново — не са много хората в рода на Тръмпър и на Салмън, които са с руса коса, орлов нос и наситеносини очи. Опасявам се, че момченцето прилича по-скоро на обитателите на Асхърст в графство Бъркшир. При всички положения Беки и Чарли ще се видят принудени рано или късно да кажат на детето истината, ако не искат в бъдеще да имат още по-големи неприятности. Прати писмото — отсече той и почука с пръсти по масичката отстрани. — Това мога да те посъветвам.

Още щом се прибра на Лаундс Скуеър, Дафни се качи право в стаята си. Седна на писалището и веднага се зае да преписва текста на подполковника.

Накрая прочете още веднъж единствения абзац в писанията му, който бе пропуснала, и се помоли мрачното му предсказание да не се сбъдне.

След като приключи със своя вариант на писмото, накъса съчиненото от сър Данвърс и повика със звънеца Уентуърт.

— Едно писмо. Пусни го в пощенската кутия — бе единственото, което му нареди.

Подготовката за сватбата навлезе в толкова трескава фаза, че след като предаде на иконома писмото, Дафни съвсем забрави за проблемите на Гай Трентам. Трябваше да избере шаферките, и то така, че да не обиди половината роднини, да търпи безкрайните проби при шивача, да проверява кой до кого ще седи на гощавката, така че роднините й, които от години не си говореха, да не се озоват на една маса или на една и съща скамейка в църквата, и накрая да излезе на глава с бъдещата си свекърва, овдовялата маркиза, която вече бе омъжила трите си дъщери и по всички въпроси имаше по три мнения. Накрая Дафни се почувства наистина капнала.

До венчавката оставаше, има-няма, седмица, когато тя предложи на Пърси да отидат незабавно в първото гражданско отделение и да се разпишат, без да казват на никого.

— Както искаш, моето момиче — отвърна той — отдавна бе престанал да слуша, ако му говореха за сватбата.

На шестнайсети юли 1921 година, в шест без седемнайсет, Дафни се събуди напълно изтощена, но в два без петнайсет на обяд, когато излезе на огрения от слънце Лаундс Скуеър, вече преливаше от сили и очакваше с нетърпение събитието.

Баща й й помогна да се качи по стъпалата на откритата карета, с която баба й и майка й също бяха пътували до църквата в деня на своите сватби. Неколцина души от прислугата и доброжелатели поздравиха с възгласи невестата, когато тя се отправи към Уестминстър[1], други й махаха от тротоара. Офицерите изкозируваха, контета й пратиха въздушни целувки, момичетата, които също копнееха да се задомят, я изпратиха с въздишки.

Малко след като Биг Бен[2] отброи два часа, Дафни, хванала под ръка баща си, влезе от северния вход в църквата и под съпровода на „Сватбения марш“ на Менделсон пое по пътеката между пейките. Поспря, за да направи реверанс пред краля и кралицата, разположили се на запазените за тях столове отстрани на олтара, и веднага след това тръгна към Пърси. Беше чакала месеци наред този ден и сега й се стори, че венчавката е траяла само няколко мига. Когато органът засвири „Радвайте се, радвайте се“ и младоженците бяха поканени да се разпишат в страничното помещение, на Дафни й се искаше само едно — церемонията да започне отначало.

Под гръмовните звуци на камбаните невестата и младоженецът излязоха от църквата и тръгнаха по окъпаните в следобедно слънце улици на Уестминстър. Стигнаха при огромната шатра, опъната на моравата на Винсънт Скуеър, и започнаха да посрещат гостите.

Понеже трябваше да разменят с всекиго по няколко думи, накрая Дафни за малко да не опита от собствената си сватбена торта и тъкмо си гребна с вилицата от нея, когато овдовялата маркиза дотърча да оповести, че ако не приключат бързо с наздравиците и приветствията, като нищо ще изпуснат кораба.

Алджърнън Фицпатрик вдигна тост в чест на младоженците и поздрави шаферките. Пърси отговори на наздравицата изненадващо остроумно и това бе посрещнато много добре. После Дафни забърза към Винсънт Скуеър номер четирийсет и пет, където живееше неин далечен вуйчо, за да свали булчинската рокля и да се преоблече за пътуването.

На тротоара отново се бе струпало множество: всички мятаха ориз и розови листенца, а Хоскинс чакаше, за да откара младоженците в Саутхамптън.

След половин час той пое бавно покрай Кю Гардънс[3], оставяйки сватбарите да празнуват без булката и младоженеца.

— Е, Пърси Уилтшир, вече няма отърване, с мен ще си до гроб — рече Дафни на съпруга си.

— Лично аз съм на мнение, че майките ни са се погрижили за това още преди да се запознаем — отвърна Пърси. — Наистина смешно.

— Смешно ли?

— Да. Можех да сложа край на съзаклятничеството им преди доста години, като им съобщя, че и през ум не ми минава да се женя за друга.

Дафни за пръв път се замисли сериозно за медения месец точно когато шофьорът спря ролс-ройса на пристанището цели два часа преди „Мавритания“ да потегли на път. С помощта на неколцина носачи свали от багажника двата пътнически сандъка — четиринайсет други вече бяха натоварени на кораба още предния ден — а Дафни и Пърси се отправиха към мостика, където ги чакаше заместник-капитанът.

Той пристъпи да посрещне маркиза и неговата невеста, но точно тогава някой от тълпата се провикна:

— Попътен вятър, Ваша Светлост! Ние с госпожата не можем да се нарадваме на маркизата — наистина е неотразима.

Двамата се обърнаха и прихнаха, съгледали Чарли и Беки, които стояха, както бяха облечени официално — като за сватба, сред навалицата.

Заместник-капитанът заведе четиримата в кабина „Нелсън“, където те завариха поредната бутилка шампанско, чакаща да бъде отворена.

— Как успяхте да ни изпреварите? — учуди се Дафни.

— Е, може и да нямаме ролс-ройс, милейди, но минахме с двуместната си таратайка от другата страна на Уинчестър и се оказахме по-бързи от Хоскинс.

Всички се засмяха, само Беки продължи да мълчи, загледана в малката диамантена брошка, която стоеше много красиво върху ревера на костюма на младоженката.

Чуха се три свирки и заместник-капитанът подкани семейство Тръмпър да слязат от кораба, ако не искат и те да поемат заедно с Уилтширови към Ню Йорк.

— Ще се видим някъде подир година — извика Чарли, след като стъпи на мостика и се обърна да им махне.

— Дотогава ще сме обиколили света, моето момиче — прошепна Пърси на жена си.

Дафни също махна.

— Да, да. Докато се върнем, кой знае какво още ще са измислили тези двамата.

[1] Квартал в Централен Лондон. — Б.пр. ↑

[2] Часовникова кула над сградата на Парламента в Лондон. — Б.пр. ↑

[3] Голяма ботаническа градина в западната част на Лондон. — Б.пр. ↑

Полковник Хамилтън
1920 — 1922

16.

Физиономист съм и познах мъжа, който ми теглеше картофите, още щом го зърнах. После се сетих и какво пише на табелата над входа на магазина. Точно така, Тръмпър, Ч., ефрейтор. Не, накрая, ако не ме лъже паметта, го произведоха сержант. Как ли се казваше онзи негов приятел, който посмъртно бе удостоен с медал за храброст? А, да, Прескот, Т., редник. Обяснението за смъртта му нещо не ми се стори убедително. Божичко, какви само подробности се запечатват в паметта ни!

Когато се прибрах за обяд, казах на госпожата, че съм срещнал сержант Тръмпър, тя обаче не прояви особен интерес, докато не й подадох плодовете и зеленчуците. Чак тогава ме попита откъде съм ги купил.

— Как откъде, от Тръмпър — натъртих аз.

Тя кимна и не каза нищо повече, но явно е запомнила името.

На другия ден наредих на секретаря на полка да прати на Тръмпър два билета за годишната вечеря и бал, после съвсем забравих за мъжа, докато вечерта на бала не ги видях да седят на сержантската маса. Говоря в множествено число, защото Тръмпър бе довел едно изключително привлекателно момиче. Въпреки това почти цялата вечер не обръщаше никакво внимание на дамата и танцуваше с млада жена, чието име не запомних и която седеше през няколко стола от мен на масата на шефовете. Когато комендантът покани Елизабет на танц, аз веднага се възползвах. С усещането, че половината батальон ме е зяпнал, прекосих дансинга, поклоних се на въпросната дама и я попитах дали ще ми окаже частта да танцува с мен. Установих, че се казва госпожица Салмън, танцуваше прекрасно, като офицерска жена. Беше и много умна, а и весела. Умът ми не го побираше какво търси Тръмпър при друга и ми идеше да му го кажа право в очите, но не ми беше работа да му се бъркам.

След танца заведох госпожица Салмън да я запозная с Елизабет, която остана очарована не по-малко от мен. По-късно госпожата ми каза как научила, че момичето било сгодено за капитан Трентам от полка, сега бил прехвърлен на служба в Индия. Трентам, Трентам… Сетих се, че в батальона имаше млад офицер, който се казва така — за проявен героизъм на Марна бе отличен с медал — имаше обаче още нещо, свързано с него, което ми се изплъзваше. „Клетото момиче!“, помислих си, защото през 1882 година, когато ме пратиха в Афганистан, бях подложил Елизабет на същото изпитание. Заради тия проклети афганистанци изгубих едното си око и за малко да изгубя и единствената жена, която някога съм обичал. Въпреки това е проява на лош вкус да се ожениш, преди да си станал капитан… а също да стоиш ерген, след като са те произвели майор.

Докато се прибирахме, Елизабет ме предупреди, че на другата сутрин била поканила госпожица Салмън и Тръмпър да ни гостуват на Трегънтър Роуд.

— Защо? — учудих се аз.

— Доколкото разбрах, искат да ти предложат нещо.

Дойдоха в малката ни къща на Трегънтър Роуд още преди старовремският часовник да е отброил единайсет часа. Поканих ги в дневната и попитах Тръмпър:

— За какво става въпрос, сержанте?

Той и не опита да отговори — оказа се, че госпожица Салмън е говорителката на двамата. Без да си хвърля думите на вятъра, тя изтъкна твърде убедителна причина да се включа в малкото им предприятие, но, както сами разбирате, не като шеф, със заплата сто лири стерлинги годишно. Макар предложението да ми се стори неуместно, бях трогнат от доверието, което ми оказваха, и обещах да помисля внимателно. Допълних, че в най-скоро време ще им пиша и ще ги известя за решението си.

Елизабет ме подкрепи напълно, ала подчерта, че не е зле първо да поразузная и чак тогава да реша дали да отхвърля окончателно предложението.

През следващата седмица се постарах всеки делничен ден да се навъртам около Челси Терас номер сто четирийсет и седем. Доста често сядах на пейката срещу магазина, откъдето можех да наблюдавам незабелязано работата на двамата младежи. Избирах различно време на деня — по очевидни причини. Понякога се появявах съвсем рано сутринта, друг път — в най-натоварените часове, после надвечер наминавах отново. Веднъж дори видях как затварят и бързо се убедих, че сержант Тръмпър не е от хората, които бързат да приключат: магазинът за плодове и зеленчуци затвори последен. Нямам нищо против да споделя с вас, че и Тръмпър, и госпожица Салмън ми направиха изключително добро впечатление. „Рядко се срещат такива хора“, рекох на Елизабет след последната обиколка.

Няколко седмици преди това директорът на Имперския военен музей ме бе потърсил, за да ме покани за член на управителния съвет, но да ви призная, ако не броим това, предложението на Тръмпър бе единственото, което получавах, откакто предната година излязох в запас. Директорът на музея не спомена нищо за пари, откъдето отсъдих, че там ще работя без възнаграждение, а от книжата на съвета, които ми пратиха да прегледам, се убедих, че няма да ми се налага да отделям на музея повече от час на седмица.

След дълги душевни терзания, кратък разговор с госпожица Дафни Харкорт-Браун и насърчение от страна на Елизабет, която се дразнеше, задето по цял ден й се пречкам из къщата, пратих на госпожица Салмън бележка, с която съобщих, че съм на тяхно разположение.

На другата заран разбрах с какво точно съм се заел: гореспоменатата дама се появи отново на Трегънтър Роуд, за да ми обясни каква ще бъде първата ми задача. Да ви призная, бе по-обстоятелствена и изчерпателна от който и да е щабен офицер, бил някога под мое командване.

Беки — тя подчерта, че вече сме били „съдружници“, затова да не съм се обръщал към нея с това „госпожице Салмън“ — обясни да съм гледал на първото ни посещение в „Чайлд“ на Флийт стрийт като на „суха тренировка“, защото голямата риба, в която сме се целели, щяла да се появи чак след седмица. Тогава вече сме щели „да стреляме на месо“. Употребяваше изрази, които не бях и чувал.

Честно казано, сутринта на срещата в първата банка се явих плувнал в пот и ако трябва да съм докрай откровен, насмалко да си плюя на петите и да избягам от предната линия още преди началото на настъплението. Ако не бяха тези преизпълнени с надежда млади лица, които ме чакаха пред банката, със сигурност щях да се оттегля от цялата кампания.

Е, въпреки опасенията ми си тръгнахме от банката само след половин час: първият ни набег излезе повече от успешен, според мен се показах на висота и не подведох младежите. Не че имам високо мнение за Хадлоу, който, мен ако питате, си е мижитурка, но в Кралския източнокентски полк „Бъфс“ са събрани от кол и въже. Още повече че Хадлоу никога не бе влизал в бой, а това вече говори достатъчно за даден човек.

От този миг нататък следях изкъсо дейността на Тръмпър и държах всяка седмица да се събираме в магазина, за да бъда в течение. Дори от време на време давах по някой и друг съвет и насърчение. Никак не е приятно да получаваш пари, които не си изработил.

В началото всичко вървеше по вода, всъщност тримесечните отчети бяха доста внушителни. После, в края на май 1920 година, Тръмпър помоли да се видим само двамата. Знаех, че е хвърлил око на още един магазин на Челси Терас, вероятно искаше да обсъдим откъде да намерим пари.

Съгласих се да се срещнем в неговото жилище, понеже младежът явно се притесняваше, ако го поканех в клуба или у дома на Трегънтър Роуд. Вечерта, когато отидох при него, го заварих много ядосан и реших, че вероятно в някой от четирите магазина са възникнали проблеми, младежът обаче ме увери, че случаят бил друг.

— Казвай тогава какво има, Тръмпър — подканих аз.

— Да ви призная, сър, не е толкова лесно — сподели младежът и аз продължих да мълча с надеждата, че това ще му помогне да се поотпусне и да си излее болката. — Става въпрос за Беки, сър — изпелтечи накрая той.

— Страхотно момиче — уверих го аз.

— Да, така си е, сър. Но се опасявам, че е бременна.

Да ви призная, преди няколко дни бях научил новината от самата Беки, но тъй като й бях обещал да не казвам на никого, дори на Чарли, се престорих на изненадан. Давах си сметка, че сега времената са други, но знаех и че Беки е получила твърде строго възпитание, пък и никога не бе оставяла у мен впечатление, че е като онези момичета, сещате се кои.

— Вие със сигурност бихте искали да узнаете кой е бащата — допълни Чарли.

— Мислех, че… — подхванах аз, ала младежът веднага поклати глава.

— Не, не съм аз — рече той. — Де да бях аз! Тогава поне щях да се оженя за нея и нямаше да ви занимавам с това.

— И кой е виновникът? — поинтересувах се аз.

Чапли се подвоуми-подвоуми, пък каза:

— Гай Трентам, сър.

— Капитан Трентам ли? Но доколкото си спомням, той е в Индия.

— Точно така, в Индия е, сър. Само да знаете колко съм молил и убеждавал Беки да му пише и да му съобщи за станалото. Тя само повтаряше, че това щяло да му съсипе кариерата.

— Но ако не му каже, ще си съсипе живота! — троснах се аз ядосан. — Представи си само да живее с дамгата, че е родила, без да е омъжена, да не говорим пък, че ще й се наложи да гледа незаконородено дете. При всички положения Трентам рано или късно ще научи, нали така?

— Може да стане и така, че да не научи истината от Беки, а аз определено не разполагам с такова влияние, че да го принудя да направи каквото е редно.

— Има ли още нещо, Тръмпър, което криете за Трентам и което би трябвало да знам?

— Не, сър — отвърна той прекалено припряно, за да ме убеди.

— В такъв случай остави Трентам на мен — рекох му аз. — А ти се занимавай с магазините. Но се постарай да ме уведомиш веднага щом нещата се изяснят, не искам да оставям впечатлението на човек, който няма и представа какво става.

Понечих да си тръгна.

— Не след дълго всички ще знаят — простена Чарли.

Казах „Остави Трентам на мен“, а нямах и понятие какво да предприема. Когато обаче вечерта се прибрах у дома, обсъдих всичко с Елизабет. Тя ме посъветва да поговоря с Дафни, която според нея знаела много повече от Чарли. Подозирах, че е права.

След два-три дни ние с жена ми поканихме Дафни на чай у нас на Трегънтър Роуд. Тя потвърди всичко, казано от Чарли, и добави още някои съществени подробности.

Според Дафни Трентам бил първият мъж, в когото Беки се влюбила истински. Младата жена бе готова да се закълне, че преди да се запознае с капитана, приятелката й не е спала с друг мъж, а и с Трентам била преспала само веднъж. Тя ни увери, че капитан Трентам не можел да се похвали със същата безупречна репутация.

Другото, което Дафни ни каза, не спомогна особено за намирането на просто решение, понеже се разбра, че не можем да разчитаме майката на Трентам да го накара да направи каквото е редно.

— Ами баща му? — попитах аз. — Как мислиш, има ли смисъл да говоря с него? Служили сме в един полк, но не и в един батальон.

— Той е единственият човек в това семейство, когото някога съм уважавала — призна Дафни. — Депутат е от Западен Бъркшир, членува в Либералната партия.

— Значи ще опитам чрез него — отвърнах аз. — Не споделям политическите му убеждения, но това надали ще му попречи да различи бялото от черното.

Майорът отговори веднага на поредното писмо, което написах на хартия с герба на клуба, и ме покани следващия понеделник у тях на Честър Скуеър — да се почерпим.

Явих се точно в шест часа. Заведоха ме в дневната, където ме посрещна твърде очарователна дама, представила се като госпожа Трентам. След описанието, което ми бе направила Дафни, очаквах да видя някаква вещица, а се оказа, че жената е доста привлекателна. Домакинята се извини много любезно: съпругът й имал заседание на парламентарната група в Камарата на общините, от което не можел по никакъв начин да се измъкне. Веднага реших — както се оказа впоследствие, погрешно — че въпросът не търпи никакво отлагане и че трябва да предам каквото имам да предавам на майора, чрез жена му.

— Не бих искал да ви притеснявам — започнах аз.

— Можете да говорите напълно откровено, подполковник. Бъдете сигурен, че съпругът ми ми се доверява напълно. Нямаме тайни един от друг.

— Да ви призная, госпожо Трентам, въпросът, по който съм дошъл, засяга сина ви.

— Така ли? — бе единственото, което отвърна тя.

— И неговата годеница госпожица Салмън.

— Тя не му е и никога не му е била годеница — тросна се домакинята — изведнъж се бе ядосала.

— Но доколкото разбрах…

— Разбрали сте, че синът ми е обещал нещо на госпожица Салмън ли? Мога да ви уверя, подполковник, че това е нагла лъжа.

Стъписан, не можах да се сетя по какъв дипломатичен начин да съобщя на домакинята истинската причина, поради която съм настоял да се срещна със съпруга й. Ето защо казах само:

— Каквито и обещания да са давани или да не са давани, драга ми госпожо, съм на мнение, че вие със съпруга ви трябва да знаете, че госпожица Салмън чака дете.

— И какво общо имам аз? — сопна се госпожа Трентам и впери в мен поглед, в който нямаше и следа от страх.

— Как да няма общо! Синът ви е баща на детето!

— Това го твърди госпожица Салмън, подполковник.

— Трябва ли да говорите така, недостойно е — рекох й аз. — Познавам госпожица Салмън, тя е едно много почтено момиче. Пък и щом синът ви не е баща на детето, кой тогава е?

— Един дявол знае — отвърна госпожа Трентам. — Ако се съди от името, с което се ползва въпросната госпожица, би могъл да бъде всеки. В края на краищата баща й е преселник.

— Дядото на краля, уважаема госпожо, също е преселник — напомних й аз. — Въпреки това той щеше да знае как да постъпи, ако се бе озовал в същото неприятно положение.

— Ей богу, подполковник, не разбирам накъде биете.

— Казвам ви, драга ми госпожо, че синът ви е длъжен или да се ожени за госпожица Салмън, или да напусне доброволно полка и да се погрижи за бъдещето на детето.

— Както личи, подполковник, отново трябва да ви заявя пределно ясно, че синът ми няма нищо общо с тази неразбория. Уверявам ви, Гай престана да се вижда с момичето доста месеци преди да замине за Индия.

— Знам, драга ми госпожо, че това не отговаря на истината, защото…

— Виж ти, знаел! В такъв случай, подполковник, съм длъжна да ви попитам защо сте взели толкова присърце цялата тази история?

— Взел съм я, защото госпожица Салмън и господин Тръмпър са ми колеги — обясних аз.

— А, такава ли била работата! — тросна се госпожа Тръмпър. — Значи не се налага да търсите дълго, за да откриете истинския баща.

— Драга ми госпожо, нищо не ви дава основание да говорите така. Чарли Тръмпър не е някой…

— Не виждам причина да продължаваме този разговор, подполковник — надигна се от стола домакинята. Тръгна към вратата, без дори да си дава труда да поглежда към мен. — Длъжна съм да ви предупредя, подполковник, че ако чуя още веднъж тази долна клевета, няма да се поколебая и ще наредя на адвокатите си да заведат дело, за да защитят доброто име на сина ми.

Макар и разтърсен, я последвах във вестибюла, решен да не оставям нещата току-така. Сега вече смятах, че единствената ми надежда е майор Трентам. Точно когато жена му ми отвори входната врата, аз отсякох:

— Можа ли да разчитам, госпожо, че ще предадете на съпруга си този разговор?

— Не можете да разчитате на нищо, подполковник — бяха последните й думи, после вратата се затръшна под носа ми.

Последният човек, който се е държал с мен така, бе една жена в Рангун и съм длъжен да отбележа, че въпросното момиче имаше далеч по-основателна причина да се чувства наскърбено.

Когато възпроизведох — възможно най-точно — разговора пред жена си Елизабет, тя изтъкна както винаги ясно и кратко, че разполагам само с три възможности. Първо, да пиша направо на капитан Трентам и да го призова да постъпи като истински мъж, второ, да уведомя командващия.

— И трето? — подканих аз.

— Никога повече да не отваряш дума за това.

Обмислих внимателно думите й и реших да постъпя по втория начин: пратих на Ралф Форбс, много свестен човек, наследил ме като командващ полка, кратичко писмо, в което излагах фактите, както ги знаех. Подбрах много внимателно думите — съзнавах, че ако госпожа Трентам изпълни заканата си и заведе дело, това ще опозори полка и дори ще го направи за смях. Същевременно обаче реших да се грижа като баща за Беки, защото клетото момиче направо се съсипваше. Стараеше се да се подготви за изпитите, а също да бъде неплатена секретарка и счетоводителка на процъфтяваща малка фирма, макар че който и да я подминеше на улицата, виждаше, че й предстои да ражда само след няколко седмици.

Тези седмици се изнизваха и аз се притеснявах, че на фронта на Трентам не се случва нищо ново, макар и да получих от Форбс отговор, в който той ме уверяваше, че е разпоредил разследване. Подпитвах и Дафни, и Чарли какво ново-старо, но и те като мен тънеха в неведение.

Даниъл Джордж се роди в средата на октомври същата година и аз бях трогнат, когато Беки ме покани да му стана кръстник заедно с Боб Мейкинс и Дафни. Зарадвах се още повече, когато тя ми съобщи, че следващата седмица те с Чарли ще се женят. Това, разбира се, нямаше да запуши устата на хората, но поне на хартия детето щеше да бъде законно.

На скромното подписване в гражданското отделение в Челси присъствахме ние с Елизабет, Дафни, Пърси, госпожа Салмън, госпожица Роуч и Боб Мейкинс. После в жилището на Чарли над магазина падна голяма веселба.

Тъкмо вече си мислех, че всичко се е наредило от хубаво по-хубаво, когато няколко месеца по-късно Дафни ми звънна по телефона и ме помоли да се видим — било спешно. Заведох я да обядваме в клуба, където тя ми показа писмо — беше го получила същата сутрин от капитан Трентам. Докато го четях, ми стана пределно ясно, че госпожа Трентам очевидно е научила за писмото, с което предупреждавах Форбс за последиците от едно съдебно дело за неспазено обещание, и незабавно е взела нещата в свои ръце. Явно беше крайно време синът й да разбере, че няма да му се размине току-така.

Оставих гостенката да си пие кафето, а аз отидох в читалнята към клуба и с помощта на силно бренди се заех да съчинявам не по-малко силно писмо. Реших, че при тези обстоятелства окончателният вариант обхваща възможно най-дипломатично и реалистично всички въпроси. Дафни ми благодари и обеща да препише дума по дума писмото и да го прати на Трентам.

Не съм разговарял отново с нея до деня на сватбата й месец по-късно, когато не му беше времето да отварям въпрос за капитан Трентам.

След венчавката в църквата отидох на сватбената гощавка на Винсънт Скуеър. Опитах се да открия в множеството госпожа Трентам, която, предполагах, също бе сред поканените. Не изгарях от желание да разговарям отново с въпросната дама.

Виж, зарадвах се на Чарли и Беки — зърнах ги в голямата шатра, опъната специално за случая. Никога не бях виждал момичето толкова лъчезарно, а Чарли бе като изваден от кутийка с фрака, сивата вратовръзка и цилиндъра. Оказа се, че красивият часовник, който се подаваше от джобчето на жилетката, му е сватбен подарък от Беки — тя ми обясни, че бил наследство от баща й — макар че, както ми каза Чарли, той трябвало още на другата заран да върне дрехите на „Мос Брос“[1].

— Не е ли крайно време, Чарли, да си купиш официални дрехи? — попитах аз. — Така де, както е тръгнало, в бъдеще ще имаш много повече поводи да ги обличаш.

— Не, засега няма да купувам — отвърна той. — Не искам да се охарчвам излишно.

— Мога ли да попитам защо? — рекох аз. — Цената на…

— Защото възнамерявам да закупя шивашко ателие — прекъсна ме младежът. — От доста време съм хвърлил око на номер сто четирийсет и три, доколкото подразбрах от господин Краудър, ателието всеки момент ще бъде обявено за продан.

Нямаше какво да възразя на такъв смислен отговор, макар че със следващия си въпрос Чарли направо ме смая.

— Чували ли сте някога, подполковник, за „Маршал Фийлд“?

— В полка ли е служил? — опитах да налучкам аз.

— Не, не е служил в полка — подсмихна се младежът. — „Маршал Фийлд“ е универсален магазин в Чикаго, където можеш да купиш всичко, необходимо ти до края на живота. И не само това, разполагат със сто и осемдесет хиляди квадратни метра търговска площ под един покрив.

Едва ли имаше нещо по-ужасно, но не се и опитах да охладя разпалеността на младежа.

— Сградата е разположена върху цяло каре — съобщи ми той. — Представяте ли си магазин с двайсет и осем входа? Ако се вярва на рекламата, там можеш да купиш всичко, от автомобил до ябълка, при това от всяка стока имало по двайсет и четири модела. Това е първият магазин, направил истинска революция в търговията на дребно, въвеждайки възможността да пазаруваш на кредит. Освен това твърдят, че ако нещо не се намира в универсалния магазин, могат да ти го доставят до седмица. Девизът на „Фийлд“ е: „Дайте на жената всичко, каквото поиска“.

— Какво предлагаш, да закупим „Маршал Фийлд“ в замяна на Челси Терас номер сто четирийсет и седем ли? — взех да остроумнича аз.

— Не веднага, подполковник. Но ако с времето успея да изкупя всички магазини по Челси Терас, бихме могли да направим същото и в Лондон и вероятно дори да заличим първия ред в сегашната им напориста реклама.

Знаех, че ми отправя предизвикателство, затова надлежно попитах какво гласи този ред.

— Най-големият магазин в света — отвърна Чарли.

— А ти какво мислиш? — обърнах се аз към Беки.

— В случая с Чарли — отвърна тя — това ще бъде най-голямата сергия на света.

[1] Лондонска фирма, шиеща и даваща под наем фракове и смокинги. — Б.пр. ↑

17.

Първото годишно общо събрание на „Тръмпър“ се състоя над магазина за плодове и зеленчуци, в хола на жилището на Челси Терас номер сто четирийсет и седем. Подполковникът, Чарли и Беки седнаха около малката паянтова маса. Чудеха се откъде да започнат, докато подполковникът не рече:

— Знам, само трима сме, но въпреки това смятам, че в бъдеще всичките ни заседания трябва да преминават професионално. — Чарли вдигна вежди, ала не се опита да спре устрема на по-възрастния мъж. — Затова си позволих да съставя дневен ред. Ако не се придържаме към него, има опасност да пропуснем някой важен въпрос. — Той подаде на двамата си колеги по лист хартия с пет точки, които бе написал собственоръчно. — С тази цел първата точка, която предлагам да обсъдим, е озаглавена „финансов отчет“ и като начало ще помоля Беки да ни съобщи какво е финансовото ни състояние.

Младата жена се бе постарала да напише целия отчет. Предния месец бе купила от магазина за канцеларски стоки на номер сто трийсет и седем две големи тетрадки с кожени корици, едната червена, другата синя, и през последните две седмици бе ставала броени минути, след като Чарли бе тръгвал към тържището „Ковънт Гардън“, за да е сигурна, че на първото заседание ще бъде в състояние да отговори на всички въпроси, които биха могли да възникнат. Тя отвори тетрадката с червените корици и зачете бавно, като от време на време надзърташе и в синята тетрадка, която бе не по-малко дебела и солидна на вид. Върху нея със златни букви пишеше само „Отчет“.

— През финансовата година, която завършва на трийсет и първи декември 1921-ва, в седемте магазина имаме оборот от хиляда триста и дванайсет лири стерлинги и четири шилинга, за тях сме обявили печалба двеста и деветнайсет лири стерлинги и единайсет шилинга, което ще рече седемнайсет на сто печалба от оборота. Към днешна дата дължим на банката седемстотин седемдесет и една лири стерлинги, включително данъчните задължения за годината, но себестойността на седемте магазина, посочена в счетоводните книги, е хиляда двеста и деветдесет лири стерлинги, точно колкото сме платили за тях. Тоест цифрата не отразява днешната им пазарна стойност. Постарала съм се да посоча цифрите за всеки магазин поотделно, за да ги разгледате — допълни Беки и връчи на Чарли и на подполковника препис, който и двамата изучаваха няколко минути.

— Както виждам, бакалията продължава да е с най-голяма печалба — рече военният, докато преглеждаше през монокъла цифрите. — Железарията е изравнила приходите и разходите, а шивачницата всъщност ни изяжда печалбите.

— Така е — потвърди Чарли. — Предишният собственик се оказа голям тарикат.

— Тарикат ли? — повтори озадачен Хамилтън.

— Лъжец — обясни Беки, без да вдига очи от тетрадката.

— Точно така, лъжец — рече мъжът й. — През носа ми излезе да купя помещението, изръсих се доста и за разрешителното, а какво получих в замяна — слаб персонал с лоша подготовка. Но нещата тръгнаха на подобряване, откакто назначихме майор Арнолд.

Подполковникът се подсмихна, щом разбра, че бившият му щабен офицер се справя толкова добре. Малко след войната Том Арнолд се върнал на Савил Роу колкото да научи, че мястото му на заместник-директор в едно от ателиетата е заето от човек, демобилизирал се няколко месеца преди него, затова трябвало да се задоволи с длъжността началник-цех. Но той не се задоволил. Когато подполковникът му каза, че в „Тръмпър“ вероятно ще се освободи място, Арнолд веднага се възползва.

— Длъжна съм да отбележа — намеси се и Беки, — че хората проявяват съвсем различен морал, когато става въпрос да платят на шивача си. Погледнете само списъка на длъжниците.

— Съгласен съм — каза Чарли. — Опасявам се и че няма да има кой знае какво подобрение, докато майор Арнолд не намери с кого да замени най-малко трима от сегашните шивачи. През следващата половин година не очаквам да излязат на печалба, но поне се надявам в края на третото тримесечие да изравнят разходите и приходите.

— Добре — отбеляза подполковникът. — А железарията? Гледам, миналата година магазинът на номер сто двайсет и девет е обявил прилична печалба, защо приходите са намалели толкова рязко? В сравнение с 1920 година са отчели шейсет лири стерлинги по-малко и за пръв път са обявили загуба.

— Обяснението е твърде просто — вметна Беки. — Парите са били откраднати.

— Откраднати ли?

— Ами да — потвърди Чарли. — Още през ноември миналата година Беки забеляза, че седмичните отчети са все по-ниски — в началото спадът бе малък, сетне все по-голям и ние установихме известна закономерност.

— Открихте ли кой бърка в касата?

— Да, не беше трудно. Един от продавачите в железарията излезе в отпуск и пратихме Боб Мейкинс да помага. Той веднага надуши какво става. Оказа се, че управителят — Рег Ларкинс, е заклет комарджия — продължи Чарли — и с нашите пари си покрива дълговете. Колкото по-големи ставали те, толкова по-нагло бъркал в касата.

— Уволнихте го, нали? — поинтересува се Хамилтън.

— Още същия ден — потвърди младежът. — Онзи се разфуча, почна да отрича. Но оттогава не сме му виждали очите, а от три седмици пак излязохме на малка печалба. Ала още търся нов управител, който да поеме час по-скоро магазина. Набелязал съм един младеж, който работи в „Хъдсън“ оттатък Чаринг Крос Роуд.

— Чудесно — похвали го подполковникът. — Е, разгледахме трудностите от миналата година, сега остава, Чарли, да ни стреснеш с плановете си за бъдещето.

Младежът отвори новото кожено куфарче — последен писък на модата, което Беки му бе подарила на двайсети януари, и извади най-новия доклад, изготвен от Джон Д. Уд. Прокашля се театрално, при което Беки си запуши устата с длан, за да не прихне.

— Господин Краудър — подхвана Чарли — е съставил цялостен опис на всички имоти, намиращи се на Челси Терас.

— За което по една случайност ни е взел цели десет гвинеи — вметна Беки и погледна в счетоводната книга.

— Нямам нищо против да му плащаме, стига вложението да се окаже добро — подчерта подполковникът.

— Парите вече се оправдаха — потвърди Чарли. Подаде им преписи от доклада на Краудър. — Както вече знаете и двамата, на Челси Терас има общо трийсет и шест магазина, от които притежаваме седем. Според Краудър през следващата година за продан вероятно ще бъдат обявени още пет. Но както изтъква и той, всички собственици на магазини по Челси Терас вече си дават сметка за ролята ми на купувач и надуват цените.

— Според мен рано или късно трябваше да се случи.

— Съгласен съм, подполковник — рече младежът, — но го очаквах по-късно. Сид Рексол, председателят на комитета на собственици на магазини, вече ни гледа подозрително.

— Защо точно той? — попита сър Данвърс.

— Собственик е на кръчма „Мускетарят“ в другия край на Челси Терас. Вече разправя на клиентите, че дългосрочната ми цел е да изкупя всички магазини по улицата и да разоря дребните собственици.

— Не е далеч от истината — отбеляза Беки.

— Дори да е така, не очаквах да създаде сдружение с една-едничка задача: да ми попречи да купя някои имоти. Надявах се някой ден да притежавам и „Мускетарят“, но стане ли дума за това, Рексол отсича: „Само през трупа ми“.

— Това е удар по нас — отбеляза Хамилтън.

— Нищо подобно — възрази младежът. — Не можем да очакваме животът да премине съвсем безоблачно. Важното е да надхитрим Рексол и ако и в неговия живот се появят облаци, да действаме бързо. Но това означава, че междувременно ще се наложи да плащам скъпо и прескъпо, ако някой от собствениците реши да продаде магазина си.

— Подозирам, че нямаме кой знае какъв избор — съгласи се Хамилтън.

— Е, може от време на време и да блъфираме — възрази Чарли.

— Да блъфираме ли? — не го разбра по-възрастният мъж.

— Наскоро при мен дойдоха двама от собствениците — били решили да продават магазините си, но ги отпратих и двамата.

— И таз добра! Защо?

— Защото искаха възмутително висока цена, да не говорим пък за Беки, която постоянно ми натяква колко сме задлъжнели.

— Преразгледаха ли предложенията си?

— И да, и не — отвърна младежът. — Единият вече се върна и поиска далеч по-разумна цена, докато вторият продължава да се инати.

— Кой?

— Кътбърт, държи магазина за спиртни напитки на номер сто и едно. Но засега не се налага да бързаме, защото според Краудър господин Кътбърт ходил наскоро да оглежда няколко имота в Пимлико[1]. Нашият човек обеща да ни държи в течение. Щом Кътбърт реши да купи някой от имотите, ние ще му направим по-разумно предложение.

— Браво на Краудър, добре се справя. Между другото, откъде се сдобиваш с останалата информация — полюбопитства Хамилтън.

— От вестникаря господин Бейлс и от самия Сид Рексол.

— Но нали каза, че Рексол не бил особено отзивчив?

— Не е — потвърди Чарли, — ала срещу халба бира пак е готов да изкаже мнението си по всички въпроси. Боб Мейкинс е на път да се пропие, горкият, само и само да откопчи нещо. Така се сдобивам с препис от протокола на заседанията на комитета на собствениците на магазини още преди да са го получили самите те.

Подполковникът прихна.

— А как вървят нещата с галерията на номер едно? Още ли смятаме да я купим?

— Иска ли питане, подполковник! Собственикът господин Фодъргил затъва във все по-големи дългове — и тази година е на загуба. Но успява някак да се закрепи на повърхността. Но до година-две очаквам да се разори и тогава на помощ ще му се притече кой — аз! Особено ако дотогава Беки реши, че е готова да напусне „Сотби“.

— Научавам нови и нови неща — призна младата жена. — Мисля да остана там възможно най-дълго. Изкарах една година в отдел „Стари майстори“ — допълни тя. — Сега се опитвам да си издействам да ме прехвърлят в отдел „Модернисти“, или, както ги наричат напоследък, „Импресионисти“. Иска ми се да науча възможно най-много, докато се усетят какво всъщност съм намислила. Ходя на всички търгове, като се почне от разпродажбите на сребърни прибори за хранене и се стигне до търговете на стари книги, и предпочитам, ако е възможно, да не бързаме с галерията на номер едно.

— Но ако и тази година Фодъргил е на загуба, Беки, ти си ни единствената надежда. Ами ако галерията най-неочаквано бъде обявена за продан?

— Вероятно ще се справя. Вече съм набелязала един човек, от когото ще излезе много добър управител. Саймън Матюс. Работи в „Сотби“ от дванайсет години, но е разочарован, защото, стане ли дума за повишение, вечно го подминават. Има и един много буден млад стажант, там е от около три години, според мен от следващото поколение ще бъде сред най-изявените специалисти по търгове с произведения на изкуството. Само две години по-млад е от сина на председателя на управителния съвет и ми се струва, че на драго сърце ще дойде при нас, стига да му направим добро предложение.

— От друга страна, за нас сигурно е по-изгодно Беки да остане в „Сотби“ възможно най-дълго — намеси се пак Чарли. — Господин Краудър споменава още един проблем, на който ще се натъкнем в близко бъдеще.

— Какъв? — попита подполковникът.

— На страница девета от доклада си Краудър изтъква, че не след дълго за продан вероятно ще бъде обявена цяла част от Челси Терас, от номер двайсет и пети до номер деветдесет и девети — там има само жилищни сгради, в една от които Дафни и Беки живееха допреди две години. Сега са собственост на благотворителна организация, която не е доволна от възвръщаемостта на вложението и заради това — поне според Краудър — обмисляла дали да не ги продаде. С оглед на дългосрочния ни план вероятно е разумно да закупим час по-скоро цялото каре, вместо да рискуваме и да чакаме с години — след време ще се наложи да се бръкнем много по-дълбоко, не е изключено дори изобщо да не ни е по джоба да купим сградите.

— Трийсет и осем жилища — рече подполковникът. — Как смята Краудър, колко ще им искат?

— Някъде около две хиляди лири стерлинги. Сега-засега печалбата от тях е едва двеста и десет лири стерлинги годишно, което надали покрива и ремонтите, и разходите по поддръжката. Ако обявят имота за продан и успеем да го купим, Краудър препоръчва да не го даваме под наем за повече от десет години, при това в празните жилища да пускаме само служители от посолствата и чужденци, които, ако ги помолиш, се изнасят веднага и не създават неприятности.

— И какво излиза, печалбата от магазините ще отиде за жилищата — вметна Беки.

— Опасявам се, че да — потвърди мъжът й. — Но с повечко късмет ще ми отнеме две, най-много три години да ги изкарам на печалба. Не забравяйте и че ако се стигне до продажба, представителите на благотворителната организация ще оформят книжата най-малко три години.

— Все пак при сегашната ни задлъжнялост вероятно ще се наложи да обядваме отново с Хадлоу — намеси се подполковникът. — Но ако искаме да се сдобием с жилищата, надали имам друг избор. Може би дори ще бъде по-добре да поговоря в клуба с Чъби Дъкуърт. — Хамилтън замълча. — За да сме справедливи към Хадлоу, трябва да отбележа, че и той предложи две-три хубави идеи, които си заслужава да обсъдим, затова съм ги вписал като следваща точка в дневния ни ред.

Беки спря да пише и вдигна очи.

— Като начало ще кажа, че Хадлоу е повече от доволен от отчетите ни за първите две години, въпреки това предлага с оглед на дълговете и данъците, които ни се събира да плащаме, да се откажем от дружеството с ограничена отговорност и да регистрираме акционерно дружество.

— Ама защо? — учуди се Чарли. — Какво ще спечелим?

— В Камарата на общините току-що приеха нов финансов закон — поясни Беки. — Промяната в данъчните закони ни е само добре дошла, защото сега се отчитаме за седем различни магазина, за всеки от които плащаме съответните данъци. Ако ги обединим в акционерно дружество, ще приспаднем от печалбата на бакалията и месарницата загубите от шивачницата и железарията, така данъчното ни бреме ще намалее. Особено изгодно е в лоши години.

— Вижда ми се разумно — отбеляза Чарли. — Дайте да го направим.

— Не е чак толкова просто — отвърна подполковникът, след което намести монокъла. — Като начало, ако регистрираме акционерно дружество, господин Хадлоу ни съветва да назначим в управителния съвет още няколко души и те да отговарят за области, в които ние почти нямаме професионален опит.

— Защо да го правим? — тросна се Чарли. — Само това оставаше, да допуснем външни хора, които да ни се месят.

— Разрастваме се прекалено бързо, Чарли. Вероятно ще имаме нужда от още хора, които да ни съветват и да притежават опит и познания, с каквито ние не можем да се похвалим. Добър пример за това е покупката на жилищните сгради.

— Но нали работим с господин Краудър?

— Той вероятно ще се почувства по-съпричастен, ако е в управителния съвет — натърти Хамилтън, при което младежът се свъси. — Разбирам какво ти е — продължи подполковникът. — Ти тук си господарят и смяташ, че не ти трябват чужди хора, които да ти казват какво да става в „Тръмпър“. Но дори и да учредим акционерно дружество, ти пак ще имаш решаващата дума, понеже всички акции ще бъдат на твое име и на името на Беки и активите ще ти принадлежат. Затова пък ще имаш допълнителното предимство да се ползваш от съветите на членовете на управителния съвет.

— Заради които само ще се охарчваме и няма да мога да наложа своите решения — те винаги могат да гласуват срещу мен — допълни Чарли. — Не ми трябват натрапници, които да ме учат на ум и разум.

— Няма да се получи така, ще видиш — взе да го убеждава Беки.

— Лично аз не съм убеден, че изобщо ще се получи.

— Чарли, я се чуй какви ги дрънкаш! Говориш като някой лудит.

— Дали да не гласуваме? — предложи подполковникът, за да поуталожи страстите. — Така ще видим кой какво мисли.

— Да гласуваме ли? За какво ни е да гласуваме? Магазините са мои.

Беки вдигна очи.

— На двамата са, Чарли, а и подполковникът си е заслужил правото да има мнение.

— Извинявай, подполковник, не исках да…

— Знам, знам, Чарли, но Беки е права. Ако искаш да осъществиш дългосрочните си цели, безспорно ще опреш и до помощта на други хора. Просто е невъзможно да осъществиш със собствени сили такава мечта.

— А с натрапници ще я осъществя ли?

— Гледай на тях като на помощници — натърти Хамилтън.

— И така, за какво гласуваме? — попита нацупен младежът.

— Някой трябва да предложи да превърнем дружеството с ограничена отговорност в акционерно дружество — започна Беки. — Ако приемем предложението, можем да поканим подполковника за председател на управителния съвет, а той на свой ред ще назначи теб за изпълнителен директор, а мен — за отговорен секретар. Смятам, че господин Краудър също трябва да бъде поканен в управителния съвет, а също някой представител на банката.

— Както виждам, помислила си за всичко — отбеляза Чарли.

— В случай че си забравил, драги ми господин Тръмпър, такава ни беше първоначалната уговорка — натърти Беки.

— Все пак не сме „Маркс и Спенсър“[2].

— Още не сме, но някой ден ще мерим ръст и с тях — усмихна се подполковникът. — Нали самият ти, Чарли, ни научи да мислим по този начин!

— Знаех си аз, че пак ще изкарате мен виновен.

— И така, предлагам да учредим акционерно дружество — прекъсна го Беки. — Кой е „за“?

Тя и подполковникът вдигнаха ръка, Чарли се подвоуми-подвоуми и от немай-къде също гласува „за“, след което подвикна:

— И сега какво?

— Другото ми предложение — подхвана Беки — е пръв председател на нашия управителен съвет да бъде подполковник сър Данвърс Хамилтън.

Този път Чарли веднага вдигна ръка.

— Благодаря — рече военният. — Първото, което ще направя като председател, е да назнача господин Тръмпър за изпълнителен директор, а госпожа Тръмпър — за отговорен секретар на акционерното дружество. С ваше разрешение ще разговарям с господин Краудър и може би с господин Хадлоу, за да привлечем и тях в управителния съвет.

— Съгласни сме — отсече Беки, която продължаваше да води трескаво протокол на заседанието и се опитваше да не пропуска нищо.

— Други въпроси? — попита подполковникът.

— Предлагам, господин председателю, да определим датата на първото заседание на управителния съвет — откликна Беки.

— На мен ми е удобно, когато кажете — рече Чарли. — Едно е сигурно, така и няма да успеем да се съберем всички, освен ако не насрочим, разбира се, заседанието за четири и половина сутринта. Така поне ще разберем кой наистина работи.

Подполковникът прихна.

— Ето още един начин да си приемаш решенията, без ние дори да сме разбрали за тях. Но нека те предупредя, Чарли, един човек още не е кворум.

— Кворум ли?

— Да. Най-малкият брой хора, необходими, за да се приеме дадено решение — обясни Беки.

— Доскоро кворум си бях аз — отбеляза натъжен младежът.

— Така вероятно е било и с господин Маркс, преди да се запознае със Спенсър — подсмихна се Хамилтън. — Дайте да насрочим първото заседание точно след месец.

Беки и Чарли кимнаха.

— А сега, ако няма други въпроси, обявявам заседанието за закрито.

— Има, има — обади се младата жена. — Но това едва ли е за протокола.

— Имаш думата — подкани озадачен председателят.

Беки се пресегна през масата и хвана Чарли за ръката.

— Това е за графа „Непредвидени разходи“ — подхвана тя. — Чакам дете.

Чарли направо онемя — за пръв път тази вечер. Накрая подполковникът попита дали им се намира бутилка шампанско.

— Опасявам се, че не — отвърна Беки. — Чарли не разрешава да пазарувам в магазина за алкохолни напитки, докато не го купим.

— Правилно! — одобри Хамилтън. — В такъв случай хайде у нас — рече той, след което стана и си взе чадъра. — Тъкмо и Елизабет да се включи в празненството. Обявявам заседанието за закрито.

След малко тримата вече бяха на улицата. Точно тогава пред тях изникна пощальонът, който понечи да влезе в магазина, после обаче видя Беки и й подаде писмо.

— С толкова много марки може да е само от Дафни — рече младата жена, после отвори плика и се зачете в писмото.

— Казвай какво ти пише — подкани мъжът й, докато вървяха към Трегънтър Роуд.

— Обиколила е надлъж и шир Америка и Китай, доколкото подразбирам, предстои да посети Индия — оповести Беки. — Била напълняла с пет килограма и се била запознала с някой си Калвин Кулидж, нямам представа кой е.

— Вицепрезидентът на Съединените щати — поясни Чарли.

— Виж ти, не знаех! Надяват се да се приберат някъде през август, така че не след дълго ще научим всичко от първа ръка. — Младата жена се огледа и забеляза, че до нея е само подполковникът. — Къде е Чарли?

Двамата се обърнаха и видяха, че той се е вторачил в малка къща, на чиято стена имаше табела „Продава се“. Приближиха се.

— Какво ще кажеш? — попита младежът, без да откъсва очи от къщата.

— В какъв смисъл „какво ще кажа“?

— Подозирам, драга, че Чарли те пита какво мислиш за къщата.

Беки огледа триетажната постройка с фасада, обрасла с бръшлян.

— Прекрасна е, наистина.

— Не само е прекрасна — подметна Чарли и пъхна палци в джобовете на жилетката си. — Наша е. Точно като за човек с жена и три деца, който е изпълнителен директор на разрастващо се търговско дружество в Челси.

— Но аз още не съм родила второто дете, камо ли трето.

— Човек трябва да гледа напред в бъдещето — натърти мъжът й. — Ти си ме учила така.

— Но дали ни е по джоба?

— То се знае, че не ни е — отвърна Чарли. — Но съм сигурен, че цените на недвижимите имоти в квартала не след дълго ще скочат, щом хората научат, че ще разполагат с универсален магазин само на две крачки от домовете си. Пък и вече е късно да умуваме, сутринта внесох капарото.

Той бръкна в джоба на сакото си и извади ключ.

— Но защо не се посъветва с мен? — попита Беки.

— Защото знаех какво ще ми кажеш — че сега не можем да си го позволим, както казваше и за втория, и за третия, и за четвъртия, и за петия, и за всички останали магазини.

Той тръгна към входната врата, следван по петите от жена си.

— Ама…

— Ще ви оставя да се разберете — прекъсна я подполковникът. — Веднага след като огледате новия си дом, заповядайте у нас на шампанско.

Както размахваше в сутрешното слънце чадъра, той продължи нататък към Трегънтър Роуд, доволен и от себе си, и от света. Прибра се точно навреме за първото уиски за деня.

Разказа всички новини на Елизабет, която имаше много повече въпроси за бебето и за къщата, отколкото за състоянието на търговското дружество и за новото назначение на мъжа си. След като се представи възможно най-добре пред жена си, подполковникът нареди на прислужника да сложи да се изстудява бутилка шампанско. После, докато чакаше Тръмпърови, отиде в кабинета си, за да прегледа пощата.

Върху писалището имаше три неотворени плика: сметка, изпратена от шивача, което напомни на подполковника какво е казала Беки по въпроса, покана за „Щита на Ашбъртън“[3], където той много обичаше да ходи, и писмо от Дафни, в което Хамилтън очакваше тя да му разказва същото, както и на Беки.

Клеймото беше от Делхи. Подполковникът отвори нетърпеливо плика. Дафни надлежно повтаряше колко се забавлява по време на пътуването, но не споменаваше нищо за проблема си с килограмите. После обаче пишеше, че имала неприятни новини, свързани с Гай Трентам. Докато били в Пуна, една вечер Пърси го срещнал случайно в офицерския клуб, Гай бил облечен в цивилни дрехи. Толкова бил отслабнал, че мъжът на Дафни едва го познал. Споделил, че е бил принуден да напусне полка, и за това бил виновен един-единствен човек: ефрейтор, излъгал за миналото на Трентам и често общуващ с известни престъпници. Гай дори заявил, че бил хванал ефрейтора да краде от него. Веднъж да се върнел в Англия, Трентам смятал да…

На вратата се позвъни.

— Ще отвориш ли, Данвърс? — провикна се Елизабет, след като се показа иззад парапета на стълбището. — Редя цветята.

Подполковникът още не можеше да си намери място от яд, когато отвори и видя, че Чарли и Беки чакат нетърпеливо на най-горното стъпало. Явно ги погледна изненадан, понеже младата жена се видя принудена да възкликне:

— Шампанско, председателю! Или вече забрави, че чакам дете?

— А, да, извинявай. Мислех за друго. — Подполковникът пъхна писмото на Дафни в джоба на сакото си. — Шампанското сигурно вече се е изстудило — допълни той и заведе гостите в дневната. — Пристигнаха двама Тръмпърови и една трета — извика Хамилтън на жена си, която още беше на горния етаж.

[1] Квартал в Централен Лондон, навремето прочут с увеселителния си парк. — Б.пр. ↑

[2] Верига магазини главно за облекло и хранителни стоки. — Б.пр. ↑

[3] Състезание по стрелба, провеждано всяка година на стрелбище „Бизли“ между отборите на различни училища. — Б.пр. ↑

18.

Подполковникът се забавляваше искрено, докато гледаше как Чарли снове от магазин на магазин и се опитва да държи под око целия персонал, като същевременно се мъчи да насочи силите си към магазините, които не носеха добра възвръщаемост на вложените в тях средства. Но пред каквито и проблеми и трудности да се изправяше, Чарли не бе в състояние да устои на изкушението поне за малко да застане зад щанда в магазина за плодове и зеленчуци, който си оставаше негова гордост и радост. Всеки ден Боб Мейкинс отпускаше на своя шеф по един час, през който той да си представя, че отново стои на ъгъла на Уайтчапъл Роуд и свалил сакото и запретнал ръкави, продава стоката върху сергията на дядо си.

— Четвъртинка домати, малко зелен фасул и обичайната половинка моркови, госпожо Саймъндс. Не съм пропуснал нищо, нали? — попита и този път Чарли.

— Не, не. Много ви благодаря, господин Тръмпър. Как е жена ви?

— Никога не се е чувствала по-добре.

— Кога чакате детето?

— Ако се вярва на лекаря, след около три месеца.

— Напоследък не ви заварвам често зад щанда в магазина.

— Обслужвам само важните клиенти, слънчице — отвърна Чарли. — В края на краищата вие сте сред първите ми постоянни клиенти.

— Така си е. Сключихте ли сделката за жилищните сгради, господин Тръмпър?

Чарли тъкмо връщаше рестото на госпожа Саймъндс и бе доста изненадан от въпроса й, което не успя да прикрие.

— Жилищните сгради ли?

— Да, господин Тръмпър. Карето от двайсет и пети до деветдесет и девети номер.

— Защо питате, госпожо Саймъндс?

— Защото не само вие проявявате интерес към тях.

— Откъде знаете?

— Знам, защото миналата неделя сутринта видях младеж, който стоеше с връзка ключове пред входа на жилищата.

Чарли се сети, че семейство Саймъндс живее в другия край на улицата, точно срещу главния вход на жилищните сгради.

— Имаше ли още някой освен младежа?

— Да. Видях как пред входа спира кола, но после мъжът ми реши, че неговата закуска е по-важна от моето любопитство, та не забелязах кой слиза от автомобила.

Чарли продължи да гледа втренчено госпожа Саймъндс, докато тя взимаше покупките. После му махна бодро за довиждане и излезе от магазина.

Въпреки бомбата, пусната от госпожа Саймъндс, и усилията на Сид Рексол да го спре, Чарли продължи да обмисля следващата покупка. Благодарение на бдителността на майор Арнолд, съчетана с вътрешната информация на господин Краудър и заемите, отпускани от господин Хадлоу, в края на юли младежът купи още един магазин — този път на номер трийсет и девет, за дамско облекло. На заседанието на управителния съвет през август Беки предложи майор Арнолд да бъде повишен в заместник изпълнителен директор, който да отговаря за Челси Терас и за всичко, което става на улицата.

От известно време Чарли се нуждаеше отчаяно от още един чифт очи и уши и понеже Беки по цял ден бе на работа в „Сотби“, Арнолд бе започнал да изпълнява безупречно тази задача. Радостен, подполковникът помоли Беки да отрази в протокола, че заседанието потвърждава назначението на майора. Продължиха да разглеждат спокойно точките в дневния ред, докато Хамилтън не попита:

— Други въпроси?

— Да — отвърна Чарли. — Какво става с жилищните сгради?

— Както ми наредихте, предложих цена от две хиляди лири стерлинги — отвърна Краудър. — Посредникът обеща да препоръча на клиентите да приемат, но още не съм сключил сделката.

— Защо? — учуди се Чарли.

— Защото днес сутринта Савил звънна да ми съобщи, че за имота са предложили цена, много по-висока, отколкото са очаквали, нещо, за което трябвало да известя управителния съвет.

— Да, трябва да бъдем в течение — съгласи се Чарли. — Но колко са предложили? Ето това ме вълнува.

— Две хиляди и петстотин лири стерлинги — уточни Краудър.

Всички около заседателната маса мълчаха дълго.

— Как, по дяволите, смятат да си върнат такова вложение! — възкликна накрая Хадлоу.

— Не могат да си го върнат — рече Краудър.

— Предложи три хиляди лири стерлинги.

— Моля? — подвикна председателят на управителния съвет и всички се извърнаха към Чарли.

— Казах, предложи им три хиляди лири стерлинги — повтори младежът.

— Но само преди няколко седмици стигнахме до единодушното мнение, че две хиляди лири са прекалено много — напомни Беки. — Как така апартаментите изведнъж са поскъпнали толкова много?

— Те струват точно толкова, колкото си готов да броиш за тях — отвърна мъжът й. — Затова нямаме избор.

— Но, господин Тръмпър… — намеси се Хадлоу.

— Ако накрая изкупим всички имоти по улицата, но не успеем да се сдобием с тези сгради, всичко, за което съм работил, ще отиде на вятъра. Нямам намерение да залагам на карта всичко това само заради някакви си три хиляди, или както го виждам аз, за петстотин лири стерлинги.

— Да, но можем ли точно сега да си позволим такава голяма сума? — попита подполковникът.

— Пет от магазините са на печалба — напомни Беки, след като провери отчетите. — Два са изравнили приходите и разходите и само един продължава да работи на загуба.

— Трябва да имаме смелостта да вървим напред — отсече Чарли. — Да купим жилищните сгради, да ги разрушим и на тяхно място да построим пет-шест магазина. За нищо време ще си върнем вложените средства и ще започнем да печелим.

Краудър поизчака останалите да осмислят стратегията на Чарли, сетне попита:

— Какво е решението на управителния съвет?

— Моето мнение е, че трябва да предложим три хиляди лири стерлинги — оповести подполковникът. — Както изтъкна изпълнителният директор, трябва да гледаме напред, но само ако банката реши, че може да ни подкрепи. Господин Хадлоу?

— В момента можете да си позволите да заделите три хиляди лири стерлинги — отговори директорът на банката, след като прегледа цифрите. — Така обаче ще изчерпите възможностите да теглите още заеми, което ще рече, че в обозримо бъдеще няма да можете да купувате други магазини.

— Нямаме избор — натърти Чарли, вторачен в Краудър. — Още някой е хвърлил око на жилищните сгради, а на този етап не бива да допускаме конкуренцията да се добере до тях.

— Добре. Ако това е решението на управителния съвет, по-късно днес ще се опитам да сключа сделката и да купя сградите за три хиляди лири стерлинги.

— Според мен управителният съвет иска от вас точно това — потвърди председателят, след като огледа присъстващите. — Ако няма други въпроси, обявявам заседанието за закрито.

След края на заседанието подполковникът дръпна Краудър и Хадлоу встрани.

— Тая работа с жилищата не ми харесва. Не е зле да разберем как така като гръм от ясно небе се появява втори кандидат за тях.

— Съгласен съм — подкрепи го Краудър. — Инстинктът ми подсказва, че Сид Рексол и неговият комитет на собственици на магазини се опитват да попречат на Чарли да купи карето.

— Едва ли — възрази младежът, който също беше дошъл при тях. — Съмнявам се Сид да е решил да купи сградите, той няма кола — добави той тайнствено. — При всички положения, и да се скъсат, и Сид Рексол, и приятелчетата му не могат да съберат две хиляди и петстотин лири стерлинги.

— Значи смяташ, че зад предложението стои предприемач, решил да строи на Челси Терас, така ли? — попита директорът на банката.

— По-вероятно става въпрос за инвеститор, който е разбрал за дългосрочните ви намерения и е намислил да купи жилищните сгради, за да ви накара след време да платите скъпо и прескъпо за тях — отвърна Краудър.

— Не знам за кого става въпрос — рече Чарли, — сигурен съм обаче, че взехме правилното решение: да предложим повече пари, отколкото дава той.

— Съгласен съм — подкрепи го подполковникът. — Краудър, съобщи ми веднага щом сключиш сделката. А сега трябва да бързам. Поканил съм на обяд в клуба една доста специална дама.

— Познаваме ли я? — полюбопитства Чарли.

— Дафни Уилтшир.

— Предай й много поздрави от мен — намеси се Беки. — Кажи й, че очакваме с нетърпение да вечеряме заедно следващата сряда.

Подполковникът вдигна шапка по посока на Беки и остави четиримата си колеги да изказват още и още предположения кой ли още проявява интерес към сградите.

Заседанието бе продължило по-дълго от предвиденото, затова подполковникът бе успял да гаврътне само едно уиски, когато Дафни дойде във Военния клуб. Той я заведе в Дамския салон. Младата жена наистина бе понапълняла, но Хамилтън не смяташе, че от това изглежда по-зле.

Поръча за гостенката джин с тоник, а тя забъбри колко весело е било в Америка и колко горещо в Африка. Подполковникът обаче подозираше, че Дафни е дошла да поговорят за съвсем друг континент.

— Ами Индия? — попита той накрая.

— Е, там не е толкова хубаво — отвърна младата жена, после замълча и отпи от джина с тоника. — Всъщност е ужасно.

— Виж ти! Пък на мен тамошните жители винаги са ми се стрували доста дружелюбни — рече Хамилтън.

— Да, не местните жители, а друг ни развали настроението — отвърна Дафни.

— Трентам ли?

— То се знае!

— Не е ли получил писмото ти?

— Получил го е, но оттогава, подполковник, са се случили доста неща. Сега наистина съжалявам, че не се вслушах в съвета ви и не преписах дума по дума вашето писмо, с което да го предупредя, че ако ме попитат, ще бъда длъжна да потвърдя как именно Трентам е баща на Даниъл.

— Но защо? Защо сте размислили и не сте пратили писмото в първоначалния му вид?

Дафни изпи на един дъх джина.

— Извинявайте, подполковник, но имах нужда от това. И така, когато ние с Пърси пристигнахме в Пуна, първото, което командващият Ралф Форбс ни каза, бе, че Трентам е напуснал полка.

— Е, това го разбрах и от писмото ви. — Хамилтън остави вилицата и ножа. — Но защо — ето какво искам да знам.

— Както Пърси разбра по-късно, заради проблем с жената на коменданта, никой обаче не искаше да ни каже повече подробности. Темата очевидно е табу… офицерите отказват да разговарят за нея в клуба.

— Ах, негодникът му с негодник! Само да ми…

— Напълно съгласна съм с вас, подполковник, но нека ви предупредя — това не е най-лошото.

Хамилтън поръча още един джин с тоник за своята гостенка и уиски за себе си, после Дафни продължи:

— В края на миналата седмица посетих Асхърст и майор Трентам ми показа писмото, с което Гай обяснява на майка си защо се е видял принуден да напусне Кралския стрелкови полк. Твърди, че го е направил, защото вие сте писали на полковник Форбс и сте натопили Гай, че именно от него е заченала „една уличница от Уайтчапъл“. Видях с очите си думите — точно това е написал.

Подполковникът се вбеси дотолкова, че страните му пламнаха.

— „А времето доказа по безспорен начин, че баща на детето е Тръмпър.“ Ето какво разпространява Трентам.

— Този човек няма ли съвест?

— Явно не — потвърди Дафни. — По-нататък пише в писмото до майка си, че Чарли Тръмпър ви е наел, за да си държите устата затворена. Точният израз, който е употребил, е „купил го е за трийсет сребърника“.

— Заслужава да го скъсам от бой.

— С вас ще се съгласи дори майор Трентам. Но аз се страхувам не толкова за вас или за Беки, а за самия Чарли.

— Защо?

— Преди да си тръгнем от Индия, Трентам и Пърси отидоха сами в офицерския клуб и там Трентам се заканил, че Тръмпър ще съжалява за това до края на живота си.

— За какво? В какво го обвинява?

— Пърси задал същия въпрос и Гай отвърнал, че Тръмпър ви е подкупил, за да разчисти стари сметки.

— Не е вярно!

— Пърси казал същото, но онзи не искал и да чуе.

— Какво все пак е имал предвид? Какви „стари сметки“?

— Нямам представа. По-късно същата вечер обаче Гай току ме подпитваше за някаква картина с нарисувани на нея Богородица и Младенец.

— Тази, която е в стаята на Чарли ли?

— Същата. Когато накрая изплюх камъчето и си признах, че съм я виждала, Гай престана да говори за нея.

— Очевидно съвсем е обезумял.

— Видя ми се доста разумен — възрази младата жена.

— Пак добре, че е в Индия — така разполагаме с още малко време, за да обмислим какво да правим.

— Опасявам се, че времето наистина е съвсем малко — вметна Дафни.

— Защо?

— Защото госпожа Трентам ми каза, че очаква Гай да се прибере през следващия месец.

След обяда с Дафни подполковникът се върна на Трегънтър Роуд. Когато икономът му отвори, Хамилтън направо не можеше да си намери място от яд, но още не знаеше какво да предприеме. Слугата му съобщи, че в кабинета го чакал някой си господин Краудър.

— Краудър ли? Какво иска? — изпелтечи тихо подполковникът, после оправи една гравюра с пейзаж от остров Скай, която бе клюмнала върху стената, и се отправи към кабинета.

— Добър ден, господин председателю — поздрави Краудър и стана от стола на подполковника. — Заръчахте да ви докладвам веднага щом узная нещо ново за жилищните сгради.

— А, да — рече военният. — Сключи ли сделката?

— Не, сър. Както ми беше поръчано, съобщих в „Савил“, че предлагаме три хиляди лири стерлинги, после обаче, след около час, оттам ми се обадиха да ми известят, че другият кандидат за сградите е готов да даде четири хиляди.

— Четири хиляди ли! — направо не повярва Хамилтън. — Но кой би могъл да…

— Заявих, че не можем да се състезаваме с такава сума и дори попитах дискретно кой е другият клиент. Посредниците отвърнаха, че не било тайна кого представляват. Реших, че съм длъжен, господин председателю, да ви съобщя незабавно, тъй като лично на мен името „госпожа Трентам“ не ми говори нищо.

Чарли
1919 — 1926

19.

Докато седях сам на пейката на Челси Терас и гледах магазина със сенник, на който пишеше „Тръмпър“, в съзнанието ми изникнаха хиляди въпроси. После видях Дебелата фукла — по-точно, стори ми се, че е тя, защото по време на отсъствието ми бе станала жена. Къде се бяха дянали плоската гръд, тънките като клечки крака, да не говорим пък за сипаничавото лице? Сигурно щях да се усъмня, че е тя, ако не бяха блесналите й кафяви очи.

Влезе право в магазина и заговори с мъжа, който се държеше като управител. Видях как той клати глава, после Фуклата се обърна към двете момичетата зад щанда, които сториха същото. Сви рамене, отиде при касата и се зае да брои дневния оборот.

Цял час преди да се появи Беки, бях наблюдавал управителя и да ви призная, той се справяше доста добре, макар вече да бях забелязал доста дребни нещица, които можеха да се направят, та продажбите да се увеличат: щандът например можеше да се премести в дъното на магазина, а отпред на тротоара можеха да се сложат няколко щайги с плодове и зеленчуци, които да примамват купувачите. „Човек трябва да си рекламира стоката, вместо да стои със скръстени ръце и да чака хората да я видят“, все повтаряше навремето дядо. Въпреки това продължих да седя търпеливо на пейката, докато продавачите не се заеха да опразват рафтовете и да се готвят да затварят.

След няколко минути Беки излезе на улицата и започна да се озърта, все едно чакаше някого. Младежът, който сега държеше катинар и ключ, също излезе от магазина и кимна по посока към пейката, на която седях. Беки за пръв път погледна към мен.

Още щом ме видя, аз скочих и притичах през улицата. Известно време и двамата мълчахме. Идеше ми да я прегърна, накрая обаче само се здрависахме, и то доста хладно, и аз попитах:

— Та какво става тук?

— Така и не намерих друг, който да ми доставя безплатни понички — отвърна Беки, сетне ми обясни как е продала фурната и сме станали собственици на магазина на Челси Терас номер сто четирийсет и седем.

След като продавачките и управителят си тръгнаха, Беки ми показа и жилището. Направо не можех да повярвам на очите си: баня с тоалетна, кухня с прибори и съдове, хол с фотьойли и маса и спалня, да не говорим пък за леглото, което очевидно нямаше да се разпадне, ако седнеш на него.

Отново ми се прииска да прегърна Беки, но вместо това само я поканих на вечеря, тъй като исках да й задам още стотици въпроси.

— Извинявай, но нека не е днес — отвърна тя, а аз отворих пакета и се заех да разопаковам багажа. — Довечера съм на концерт с един господин, мой приятел.

Каза още две-три думи за картината на Томи, после се усмихна и си тръгна. Най-неочаквано отново останах сам.

Свалих си сакото, запретнах ръкави, слязох долу в магазина и няколко часа размествах нещата, докато те се озоваха на местата, където ги исках. След като изнесох и последната щайга, бях толкова капнал от умора, че както бях с дрехите, се свлякох на леглото и подремнах. Дори не дръпнах пердетата, за да съм сигурен, че няма да се успя и ще стана в четири сутринта.

На другата сутрин се приготвих набързо, развълнуван от мисълта, че ще се върна на тържище „Ковънт Гардън“, където не бях стъпвал от близо две години. Пристигнах няколко минути преди управителя, Боб Мейкинс, който, както бързо се уверих, се оправяше чудесно. Примирих се, че ще ми трябват няколко дни, докато разбера кои търговци на едро се снабдяват от най-добрите селяни, кои имат връзки по доковете и пристанищата, кои предлагат най-разумни цени и най-важното, кои няма да ти обърнат гръб в дни, когато стоките наистина не достигат. Тези проблеми очевидно не притесняваха Боб, докато той кръжеше бавно из тържището и избираше стоката.

Магазинът ми хареса още от мига, когато отворихме онази сутрин, моята първа сутрин. Трябваше ми известно време, докато свикна, че Боб и момичетата ме наричат „драги ми господине“, но те не свикнаха по-бързо от мен с това, че съм преместил щанда в дъното и трябва да изнасят щайгите на тротоара още преди клиентите да са се събудили. Но дори Беки се съгласи, че добре сме се сетили да слагаме стоката направо под носа на потенциалните купувачи, макар и да се опасяваше, че местните власти ще възроптаят.

— Само не ми казвай, че в Челси не разбират от търговия — подметнах аз.

След месец вече познавах по име всеки редовен клиент, а след два бях наясно кой какво обича и какво мрази, кой какъв е по характер и всичко за особняците. В края на всеки ден, след като управителят и продавачките си тръгнеха, често прекосявах улицата, сядах на пейката и просто наблюдавах живота по улицата. Не след дълго си дадох сметка, че ябълката си е ябълка, независимо кой иска да отхапе от нея, и че Челси Терас не се отличава особено от Уайтчапъл, що се отнася до това да разбираш потребностите на клиентите: вероятно точно тогава ми хрумна, че бих могъл да купя и втори магазин. А защо да не купя? „Тръмпър“ бе единственият магазин на Челси Терас, пред който редовно ще виеше опашка.

Междувременно Беки продължаваше да учи в университета и все се опитваше да ме запознае със своя приятел. Да ви призная, стараех се всячески да предотвратя срещата с Трентам, понеже не исках да си имам вземане-даване с мъжа, за когото бях убеден, че е убил Томи.

Накрая вече не знаех какво извинение да си измисля и склоних да вечеряме заедно. Когато Беки влезе в ресторанта заедно с Дафни и Трентам, съжалих, че изобщо съм приел да прекарам вечерта с тях. Чувствата очевидно бяха взаимни, защото върху лицето на Трентам се четеше същата омраза, каквато и аз изпитвах към него, макар че приятелката на Беки — Дафни, се опитваше да се държи много дружелюбно. Беше хубаво момиче и, естествено, мнозина мъже копнееха да чуят сърдечния й смях. Аз обаче никога не съм си падал по синеоките къдрокоси блондинки. Само от благоприличие се преструвах, че срещам за пръв път през живота си Трентам. Това бе една от най-нещастните вечери в моя живот: идеше ми да разкажа на Беки всичко, което знам за този негодник, но, докато ги гледах, се убедих, че каквото и да й разкрия, това няма да й повлияе. Стана ми особено неприятно, когато ни в клин, ни в ръкав Беки ми се накара. Само наведох глава и си гребнах от граха.

Съквартирантката на Беки — Дафни Харкорт-Браун, продължи да прави всичко по силите си, за да поразведри обстановката, но дори Чарли Чаплин не би изтръгнал и усмивчица от нас тримата.

Малко след единайсет поисках сметката и подир няколко минути всички излязохме от ресторанта. Оставих Беки и Трентам да избързат напред с надеждата, че така ще се измъкна по-лесно, ала за моя изненада тая хитруша Дафни също тръгна с мен, уж искала да види какви промени съм направил в магазина.

Още щом отключих, тя ми зададе въпрос, от който се убедих, че не й убягва почти нищо.

— Влюбен си в Беки, нали? — рече Дафни някак делово.

— Да — потвърдих простодушно и разкрих чувствата си, нещо, което за нищо на света не бих направил пред близък човек.

Вторият й въпрос ме изненада още повече.

— А откога познаваш Гай Трентам?

Докато се качвахме по стълбите към тясното ми жилище, й обясних, че сме воювали заедно на Западния фронт, но тъй като сме с различни чинове, пътищата ни рядко са се кръстосвали.

— Защо тогава ти е толкова неприятен? — попита Дафни, след като седна срещу мен.

Отново се поколебах, ала и този път най-неочаквано ме плисна необуздан гняв и аз разказах какво ни се е случило на нас с Томи, когато сме се опитвали да се доберем до нашите окопи, и как съм убеден, че Гай Трентам е застрелял най-добрия ми приятел.

Известно време и двамата мълчахме, сетне аз добавих:

— За нищо на света не казвай на Беки какво съм споделил с теб, защото нямам доказателства.

Младата жена кимна и се впусна да ми разправя за единствения мъж в живота й, сякаш за да отговори на доверието с доверието и да скрепи с разменените тайни нашето приятелство. От сто километра си личеше, че е влюбена до уши в този мъж, и аз наистина се трогнах. Когато към полунощ стана да си ходи, Дафни се зарече да прави, да струва, но да ускори отстраняването на Гай Трентам. Помня много добре, че се изрази точно така: „отстраняването“, понеже се наложи да я питам какво точно иска да каже. Тя ми обясни и така аз получих първия си урок заедно с предупреждението, че Беки е много по-напред от мен, понеже не е пропиляла на вятъра последните десет години от живота си.

Вторият ми урок се състоеше в това да разбера защо по време на вечерята в ресторанта Беки ми се е скарала. Идеше ми да възроптая, задето е толкова самонадеяна, но после си дадох сметка, че е права.

Следващите няколко месеца се виждахме доста често с Дафни, макар че Беки така и не разбра какви точно са отношенията ни. Дафни ме научи на много неща за новите ми клиенти. Дори ме водеше по магазини за мъжко облекло, по галерии и театри в Уест Енд, там гледах пиеси, които ми харесаха, макар в тях да не участваха танцьорки. Спрях я в устрема й само когато се опита да ме убеди в неделя следобед да не съм ходел на мачовете на „Уест Хам“ и да съм гледал срещите на отбор по ръгби с името „Куинс“. Ала именно благодарение на Дафни, която ме заведе в Националната галерия с нейните пет хиляди платна, у мен се зароди любов, оказала се по-скъпа и от любовта към жена. След броени месеци вече не Дафни, а аз я мъкнех по последните изложби: Реноар, Мане и дори един млад испанец, Пикасо, който бе започнал да привлича вниманието на каймака на лондонското общество. Таях надежда, че Беки ще оцени промяната в мен, тя обаче се беше прехласнала по капитан Трентам и беше сляпа за всичко останало.

Пак по настояване на Дафни започнах да чета два всекидневника. Тя ми избра „Дейли Експрес“ и „Нюз Кроникъл“, случваше се, ако ме покани на Лаундс Скуеър, да прегледам и някой брой от списания „Пънч“ и „Странд“. Започнах да научавам кой кой е и какво е направил, и на кого. Дори когато посетих за пръв път „Сотби“, видях с очите си как едно ранно платно на Констабъл се продаде за рекордната цена от деветстотин гвинеи, повече, отколкото струваше магазин „Тръмпър“ заедно с цялото оборудване. Признавам, нито този великолепен селски пейзаж, нито което и да е друго платно, на което съм се натъквал по галериите и по търговете с произведения на изкуството, можеха да се мерят с моята гордост — картината на Томи, на която бяха изобразени Богородица и Младенецът и която още висеше над леглото ми.

Когато през януари 1920 година Беки представи отчета за първата година, си дадох сметка, че желанието да притежавам втори магазин вече не е само празна мечта. Сетне най-неочаквано за продан бяха обявени два магазина, и то само за месец. Незабавно заръчах на Беки да прави, да струва, но да намери пари, с които да ги купим.

Малко по-късно Дафни ми довери под сурдинка, че Беки срещала значителни трудности в набавянето на необходимата сума, и макар да не казах нищо, очаквах всеки момент тя да ми заяви, че пари няма, особено като се има предвид, че бе напълно погълната от Трентам и от предстоящото му заминаване за Индия. В деня, когато той се качи на кораба, Беки ми заяви, че са се сгодили: идеше ми да му прережа гърлото — първо неговото, а после и своето — Дафни обаче ме увери, че в Лондон имало доста млади дами, които по едно или друго време са живели с илюзията, че ще се омъжат за Гай Трентам. Ала Беки бе толкова сигурна в намеренията му, че аз не знаех на коя от двете да вярвам.

Следващата седмица в магазина влезе някогашният ми командващ — жена му му бе дала списък с покупките. Никога няма да забравя как извади от джоба на сакото си портфейл и затърси дребни. Дотогава изобщо не ми беше хрумвало, че и един подполковник може да живее в реалния свят. Въпреки това той си тръгна с обещанието да ми запази два билета от по десет шилинга за бала на полка и си удържа на думата.

Еуфорията — друга думичка, която усвоих от Дафни Харкорт-Браун — от срещата с подполковника трая, има-няма, едно денонощие. После Дафни ми каза, че Беки чакала дете. Първата ми реакция бе да съжаля, че не съм му теглил куршума на Трентам още на Западния фронт, вместо да му спасявам живота. Предполагах, че тоя проклетник ще се върне незабавно от Индия, за да се ожени за Беки преди раждането на детето. Беше ми страшно неприятно, че отново ще нахълта в живота ни, но това бе единственото, което истинският мъж можеше да направи, в противен случай Беки щеше да бъде дамгосана до гроб.

Някъде по това време Дафни обясни, че ако изобщо се надяваме да си издействаме заем от някоя банка, трябва да си намерим човек, който да ни представлява. Сега полът на Беки се бил опълчил — друга от думичките, които Дафни употребяваше — срещу самата нея, макар че тя бе достатъчно добра да не споменава как моят неграмотен говор пък се е опълчил срещу мен.

Докато се прибирахме от бала на полка, Беки спомена мимоходом на Дафни как била решила, че именно подполковникът е човекът, който ще ни представлява, ако тръгнем да просим по банките пари. Не посрещнах предложението й особено възторжено, след разговора си с жената на подполковника обаче тя настоя да отидем у тях и да изложим пред него случая.

Послушах я и за мое изумление след десет дни получихме писмо, с което подполковникът прие предложението ни.

Няколко дни по-късно Беки си призна, че чака дете. От този миг нататък се интересувах живо дали Беки има някакви вести за намеренията на Трентам. С ужас установих, че тя дори не му е съобщила за детето, макар че вече бе в четвъртия месец. Накарах я да се закълне, че още същата вечер ще му пише, макар че Беки отказа най-категорично да го заплаши със съд, задето не е спазил даденото обещание. На другия ден Дафни ме увери, че е видяла от кухненския прозорец как Беки пуска писмото в пощенската кутия.

Уговорих си среща с подполковника и го предупредих, че Беки е бременна, преди това да е станало очевидно за цял свят. Той каза само загадъчното: „Остави Трентам на мен“.

След месец и половина Беки сподели, че и досега няма вест от този мръсник, и аз за пръв път усетих, че тя изстива към него.

Дори й предложих да се оженим, ала Беки не погледна сериозно на това, въпреки че никога през живота си не съм бил по-искрен. Нощем лежах буден и умувах какво още да направя, за да й докажа, че съм достоен за нея.

Седмиците минаваха и ние с Дафни обграждахме с все по-големи грижи Беки, която от ден на ден заприличваше все повече на изхвърлен на брега кит. И досега не беше получила писмо от Индия, ала много преди да се роди детето, бе престанала да споменава името „Трентам“.

Още щом зърнах Даниъл, ми се прииска да бъда негов баща и бях неописуемо щастлив, когато Беки сподели как се надявала, че още я обичам.

Надявала се, моля ви се!

След седмица се оженихме, подполковникът, Боб Мейкинс и Дафни се съгласиха да станат кръстници на детето.

Следващото лято се венчаха и Дафни и Пърси, но не като нас в гражданското отделение на Челси, а в „Сейнт Маргарет“ в Уестминстър. Затърсих с поглед госпожа Трентам колкото да видя как изглежда, после обаче се сетих как Пърси е споменал, че тя не е сред поканените.

Даниъл растеше като полско цвете и бях трогнат, че сред първите думички, които малчуганът повтаряше и повтаряше, е „тате“. Въпреки това се питах кога ли ще се наложи да седнем и да му кажем истината. „Копеле“ — каква ужасна дамга за невинно дете, принудено да живее с нея.

— Засега можем да не се притесняваме за това — настояваше Беки, аз обаче се страхувах какво ще стане, ако продължаваме да мълчим — доста хора в квартала вече знаеха истината.

Сал ми писа от Торонто, за да ми честити сватбата, а също да ми съобщи, че самата тя е престанала да ражда. Беше богобоязлива католичка, но и на нея явно й бяха предостатъчни четири деца: две момичета, Морийн и Бабс, и две момчета, Дейвид и Рекс. Сестра ми пишеше още, че мъжът й бил повишен и сега бил представител на търговско дружество „Е. П. Тейлър“ за района, така че като теглим чертата, те очевидно бяха добре. Сал не споменаваше нито веднъж в писмата си Англия или че й се иска да се върне в своята родина. То оставаше да й се иска — вероятно единственото, което помнеше от нея, бе как сме спали по трима души на едно легло, как баща ни вечно е бил пиян и храната никога не е достигала, така че не я винях.

Сал ме укоряваше, че допускам Грейс да е много по-редовна с писмата. Добавяше, че не съм могъл да се оправдавам с прекалена заетост, понеже Грейс имала още по-малко време и от мен, все пак беше главна сестра в лондонска университетска болница. След като Беки прочете писмото и кимна в знак на съгласие, започнах да се старая повече и през следващите няколко месеца да пиша по-често.

Кити наминаваше редовно през Челси Терас, но колкото да изврънка от мен още и още пари — всеки път сумите, които искаше, ставаха все по-големи. Сестра ми обаче внимаваше Беки да не е наблизо. Колкото и нахална да бе, успявах да й дам пари.

Умолявах я да си намери работа, дори й предложих да я назнача при мен, тя обаче ми обясни, че просто не й понасяло да работи. Разговорите ни всъщност продължаваха броени минути, защото веднага щом си получеше парите, Кити бързаше да си тръгне. Давах си сметка, че магазините ми стават все повече и заради това ще ми бъде все по-трудно да убедя сестра си най-после да се погрижи за себе си, а след като ние с Беки се нанесохме в новата къща на Гилстън Роуд, Кити дори зачести с посещенията.

Въпреки усилията на Сид Рексол да попречи на желанието ми да се опитам да купя всеки магазин наоколо, обявен за продан — още преди да се натъкна на наистина сериозна съпротива, успях да се сдобия с още седем — сега бях отправил поглед към номера от двайсет и пети до деветдесет и девети: жилищни сгради, които смятах да имам още преди Рексол да е усетил какво съм намислил, да не говорим пък за мечтата ми някой ден да притежавам номер едно на Челси Терас, който заради разположението си оставаше жизненоважен в дългосрочните ми намерения да изкупя всички магазини по улицата.

През 1922 година всичко вървеше по вода и аз вече чаках с нетърпение Дафни да се прибере от медения си месец, за да й разкажа какво съм постигнал в нейно отсъствие.

През седмицата, когато се върна в Англия, Дафни ни покани с Беки на вечеря в новия си дом на Итън Скуеър. Изгарях от желание да чуя всички новини, знаех и че тя ще се зарадва много, задето вече притежаваме осем магазина, нова къща на Гилстън Роуд и всеки момент ще добавим към имуществото си цяло каре с жилищни сгради. Бях наясно обаче кой ще бъде първият й въпрос, след като прекрачим нейния праг, и вече бях готов с отговора: „Ще ми трябват още десет години, докато изкупя всички магазини, стига да ми обещаеш, че няма да има потопи, епидемии от чума или войни“.

Тъкмо преди да тръгнем с Беки за вечерята у нашите приятели, в пощенската кутия на Гилстън Роуд номер единайсет се получи писмо.

То падна върху изтривалката, но дори отдалеч познах дръзкия почерк. Разкъсах плика и зачетох какво ми е написал подполковникът. Изведнъж ми призля — не проумявах защо ни в клин, ни в ръкав се оттегля от търговското ни дружество.

20.

Чарли продължи да стои сам в антрето. Реши да не казва на Беки за писмото на подполковника, докато не се приберат от вечерята у Дафни. Жена му отдавна чакаше да се види със своята приятелка и той не искаше да й съсипва вечерта.

— Добре ли си, скъпи? — попита Беки, след като слезе от горния етаж. — Виждаш ми се пребледнял.

— Добре съм, добре съм — отвърна мъжът й и пъхна припряно писмото във вътрешния си джоб. — Хайде да тръгваме, че ще закъснеем. — Погледна жена си и видя, че тя си е облякла розовата рокля с голямата джувка отпред. Спомни си, че й е помогнал да я избере. — Ослепителна си — похвали я той. — Дафни ще позеленее от завист, когато ти види роклята.

— И ти не изглеждаш зле.

— Облека ли фрак, имам чувството, че съм оберкелнер от „Риц“ — призна си Чарли, докато Беки му оправяше бялата папийонка.

— Откъде знаеш как изглеждат оберкелнерите в „Риц“, след като не си стъпвал там? — засмя се тя.

— Този път поне ми го ушиха в моята шивачница — каза Чарли и й отвори вратата.

— А плати ли го?

Докато пътуваха с автомобила към Итън Скуеър, Чарли почти не чуваше какво бъбри Беки и се опитваше да проумее защо подполковникът се оттегля от търговското дружество точно когато нещата като че ли са потръгнали добре.

— И какво според теб трябва да направя? — попита Беки.

— Каквото смяташ за добре — отвърна той.

— Откакто сме излезли от нас, ти, Чарли Тръмпър, изобщо не ме слушаш. А като си помисля, че сме женени от две години!

— Извинявай — рече мъжът й, след което спря точно зад „Силвър Гоуст“[1], оставен пред Итън Скуеър номер четиринайсет. — Нямам нищо против да живея тук — добави Чарли, докато отваряше вратата на жена си.

— Не бързай толкова — отвърна Беки.

— Защо пък да не бързам?

— Защото господин Хадлоу надали ще е в състояние да ти отпусне толкова пари.

Още преди да са изкачили стълбите, икономът им отвори входната врата.

— Нямам нищо против да си имам и иконом — подметна Чарли.

— Дръж се прилично — скастри го жена му.

— Добре, добре — каза Чарли. — Трябва да си знам мястото.

Икономът ги заведе в дневната, където Дафни отпиваше от чашата сухо мартини.

— Добре дошли! — извика тя.

Беки изтича при нея и я прегърна — едвам я обхвана с ръце.

— Защо не си ми казала! — възкликна гостенката.

— Малката ми тайна — поясни Дафни и се потупа по корема. — Но ти както винаги си доста по-напред от мен.

— Не бих казала — отвърна Беки. — Кога го чакаш?

— Според доктор Гулд някъде през януари. Ако е момче, ще се казва Кларънс, ако е момиче — Клариса.

Гостите се засмяха.

— Я ги виж ти! Подсмихват се! Така са се казвали най-прочутите предци на Пърси — обясни младата жена точно когато при тях в дневната дойде и съпругът й.

— Така си е, макар че бог ми е свидетел, нямам и понятие какво точно са направили — вметна той.

— Добре дошли у дома! — каза Чарли и се ръкува с маркиза.

— Добре заварили — отвърна Пърси, после целуна Беки по двете бузи. — Веднага ще ви кажа, че страшно се радвам да ви видя отново. — Един от слугите му донесе уиски със сода. — Е, Беки, разправяй всичко от игла до конец и не спестявай подробностите.

Беки и домакинът седнаха на канапето, а Дафни отиде при Чарли, който обикаляше бавно помещението и разглеждаше огромните портрети, окачени по всички стени.

— Предците на Пърси — обясни тя. — Рисувани са от второразредни художници. Заменям доста от тях срещу онази картина с Богородица в твоята стая.

— Тази едва ли би заменила — подсмихна се Чарли и спря пред втората маркиза на Уилтшир.

— А, да, Холбайн — вметна Дафни. — Прав си. Нея не бих заменила, но другите не струват.

— А, не се знае, милейди — подсмихна се пак гостът. — Предците ми не са си падали много-много по портретите. Пък и като се замисля, надали някой от уличните търговци в Ийст Енд си е поръчвал портрет при Холбайн.

Дафни прихна.

— Покрай това се сетих, Чарли, за диалекта ти, къде се е дянал?

— К’во ще обичате, маркизо, половинка домати, едно грейпфрутче или веселба до зори?

— Е, това вече е друго. Трябва да си възобновим вечерните уроци.

— Шшшшт! — каза Чарли и стрелна с очи жена си, която седеше на канапето. — Беки не знае, а и аз си мълча, докато…

— Ясно, ясно — прекъсна го младата жена. — Обещавам, ще мълча като гроб. Не съм казала дори на Пърси. — Тя погледна приятелката си, погълната от разговора със съпруга й. — Между другото, кога…

— Предполагам, след десет години — изстреля Чарли отговора, който предварително си бе подготвил.

— О, пък аз си мислех, че за това са достатъчни и девет месеца — отвърна Дафни. — Освен ако не си слон де.

Чарли се усмихна, осъзнал грешката си.

— Вероятно след два месеца. Томи — ако е момче, Деби, ако е момиче. Но каквото и да роди Беки, да се надяваме, че ще бъде идеалният партньор за Кларънс или Клариса.

— Ще бъде прекрасно, но както е тръгнало, няма да се учудя, ако отрочетата ми станат продавачи във вашите магазини — отбеляза домакинята.

Въпреки че тя го засипваше с лавина от въпроси, Чарли все така не можеше да откъсне очи от платното на Холбайн. Накрая Дафни все пак успя да го откъсне от него, като подкани:

— Хайде, Чарли, ела да хапнем. Напоследък ме мъчи вълчи глад.

Пърси и Беки станаха от канапето и тръгнаха заедно с тях към трапезарията.

Дафни поведе гостите по дълъг коридор, после влязоха в стая със същите размери и разположение, както дневната. Шестте огромни платна по стените бяха с подписа на Рейнолдс.

— Този път само грозотията ни е роднина — увери ги Пърси, докато сядаше в единия край на масата, и посочи облечената в сиво жена, изобразена на картината точно зад него. — Друг път е щяла да проникне в рода Уилтшир, ако не е имала баснословна зестра.

Разположиха се на масата, която бе подредена за четирима, но преспокойно щеше да побере и осмина, и се заеха с обяда от четири ястия, които щяха да стигнат и за шестнайсет души. Зад всеки стол стоеше лакей в ливрея, който само чакаше знак.

— Всеки добър дом трябва да има прислуга — прошепна Чарли на жена си, която седеше точно срещу него.

Разговорът по време на вечерята им даде възможност да си разкажат всичко, случило се през последната година. След като им наляха по втора чаша кафе, Дафни и Беки оставиха мъжете да си пушат пурите и на Чарли му се стори, че Уилтширови изобщо не са отсъствали.

— Добре че момичетата ни оставиха сами — отбеляза Пърси. — Вероятно трябва да поговорим за нещо не дотам приятно.

Чарли издиша дима от първата в живота си пура и се запита какво ли е да се мъчиш така всеки божи ден.

— Докато бяхме с Дафни в Индия — продължи домакинът, — срещнахме случайно онзи негодник Трентам. — Чарли се задави с дима, но наостри уши, когато Пърси започна да му описва разговора, който е провел с Трентам. — Заканата му, че „няма да остави тая работа току-така“, може да не доведе до нищо, Дафни обаче е на мнение, че трябва да си наясно с положението.

— Но какво бих могъл да направя! — възкликна другият мъж и тръсна в сребърния пепелник дългото стълбче пепел точно преди тя да е паднала на земята.

— Подозирам, че не можеш да направиш много — съгласи се Пърси. — Но все пак помни, че който е предупреден, е въоръжен. Трентам трябва да се прибере всеки момент в Англия, майка му разправя на всеки срещнат, че на сина й са му предложили много добра работа в Сити, затова той бил жертвал кариерата си във войската. Съмнявам се някой да й вярва, пък и повечето свестни хора са на мнение, че Сити не е място за типове като Трентам.

— Как мислиш, да кажа ли на Беки?

— Недей — отвърна другият мъж. — Всъщност и аз не съм споменавал пред Дафни, че съм срещнал още веднъж Трентам в офицерския клуб. Защо да притесняваш Беки с излишни подробности? От разговора си с нея тази вечер разбрах, че и бездруго се е нагърбила със сто неща.

— Да не говорим пък, че й предстои да ражда — допълни Чарли.

— Точно така — съгласи се домакинът. — Засега не я занимавай с това. Дали да не отидем при дамите?

Докато пиеха бренди в поредното помещение, пълно с предци, включително с малък маслен портрет на Чарли Красавеца[2], Беки слушаше как Дафни описва американците: били големи симпатяги, но си били и доста смотани, африканците пък били пълна скръб. Но най-загубени й се сторили индийците, например онзи дядка, дето ходел на заседания на правителството, омотан в покривка за маса.

— За кого говориш, да не би за Ганди? — попита Чарли, който сега пафкаше по-самоуверено с пурата. — Лично аз го смятам за твърде интересен.

Докато се връщаха на Гилстън Роуд, Беки не млъкна — бързаше да сподели клюките, които бе чула от Дафни. Чарли разбра, че двете жени не са зачекнали темата за Трентам и за заплахата, която той би могъл да представлява.

През нощта спа неспокойно — отчасти заради многото храна и алкохол, които бе погълнал, но главно защото мислите му прескачаха от подполковника, кой знае защо, решил да напусне фирмата, към Трентам, който всеки момент щеше да се върне в Англия.

В четири часа стана, облече набързо най-старите си дрехи и се отправи към тържището, нещо, което и досега се стараеше да прави поне веднъж в седмицата, доскоро убеден, че в „Тръмпър“ няма човек, който да познава „Ковънт Гардън“ по-добре от него — неотдавна обаче се бе натъкнал на пазара на търговец — Нед Денинг, който успя да му пробута две-три щайги презряло авокадо, а след ден някак го предума да купи щайга портокали, които изобщо не му трябваха. На третия ден Чарли реши да стане много рано и да прави, да струва, но да отстрани веднъж завинаги този човек от тържището.

Следващия понеделник Нед Денинг вече работеше във фирма „Тръмпър“ като първи управител на бакалията.

Тази заран Чарли намери добра стока, с която да зареди магазините на номера сто трийсет и едно и сто четирийсет и седем, а след час Боб Мейкинс дойде с новия пикап, за да ги върне с Нед на Челси Терас.

След като пристигнаха в магазина за плодове и зеленчуци, Чарли помогна да разтоварят и да подредят стоката, сетне, малко след седем, се прибра вкъщи за закуска. Реши, че още е раничко да звъни по телефона на подполковника.

Готвачката му донесе яйца с бекон, които той подели с Даниъл и бавачката. Беки не слезе за закуска — още не се бе възстановила от последиците на обилната вечеря у Дафни.

Докато се хранеха, Чарли почти през цялото време отговаряше с радост на безкрайните, несвързани помежду си въпроси на Даниъл, докато бавачката не грабна малчугана и въпреки че той се задърпа, не го качи в детската стая. Чарли махна капачето на красивия старовремски джобен часовник. Беше осем без нещо, но той вече не издържаше, затова отиде в антрето, вдигна слушалката на телефона и помоли телефонистката да го свърже с Кенсингтън 1729.

— Търся подполковника — рече младежът след малко.

— Ще му предам, че се обаждате вие, господин Тръмпър — прозвуча в отговор.

Чарли се развесели при мисълта, че когато говори по телефона, винаги го познават по акцента.

— Добро утро, Чарли — гръмна друг акцент, който също не можеше да бъде сбъркан.

— Може ли да намина към вас, подполковник? — попита младежът.

— Ама разбира се, добре си дошъл — рече военният. — Но нека да е след десет, мой човек. Тогава Елизабет вече няма да си е вкъщи, отива на гости на сестра си в Камдън Хил.

— Ще дойда точно в десет — обеща Чарли.

След като приключи разговора, реши да запълни двата часа, като обиколи всички магазини. Още преди Беки да е отворила очи, той излезе за втори път тази сутрин от къщи и се отправи към Челси Терас.

Мина през железарията да вземе своя заместник, майор Арнолд, и тръгна заедно с него да проверява осемте магазина. Докато вървяха покрай сградата с жилищата, му обясни, че смята да я бутне и на нейно място да построи нови магазини.

След като излязоха от номер сто двайсет и девет, Чарли сподели с Арнолд тревогата си, че нещата в магазина за алкохолни напитки все още не вървят, и то въпреки новата система за доставки, която първоначално бяха въвели само в магазина за плодове и зеленчуци. Чарли се гордееше, че това е един от първите лондонски магазини, приемащи поръчки и по телефона — стоката се доставяше още същия ден на клиентите със сметки при тях. Това бе поредното хрумване, което бе заимствал от американците: колкото повече четеше за постиженията на колегите си в Щатите, толкова повече му се приискваше да посети страната и да види всичко с очите си.

Още помнеше първите доставки по домовете, с които се бе заел: бе използвал сергията на колела на дядо си и бе пращал Кити при клиентите. Сега караше син пикап последен модел с три конски сили, отстрани на който със сини букви пишеше: „Тръмпър, честен търговец от 1823 г.“.

Спря на ъгъла на Челси Терас и се загледа в галерията на номер едно, която с огромния си еркерен прозорец и двойната врата винаги щеше да привлича най-силно вниманието сред магазините на улица Челси Терас. Знаеше, че не след дълго ще дойде времето, когато ще влезе вътре и ще предложи на господин Фодъргил чек за тлъста сума, с която търговецът на произведения на изкуството да си покрие дълговете: неотдавна един напуснал наскоро служител на Фодъргил беше уверил Чарли, че бившият му шеф е на червено с над две хиляди лири стерлинги.

Чарли влезе в помещението на номер едно, но този път, за да плати много по-малка сума, и попита момичето зад щанда дали са готови с новата рамка на картината с Богородица и Младенеца: бяха му обещали да я направят преди цели три седмици.

Той не роптаеше, че са се забавили, защото така си намираше поредното оправдание, за да поразузнае. Тапетите зад щанда все така си бяха отлепени, беше останала само една продавачка и от това Чарли разбра, че собственикът невинаги успява да се разплати със служителите си.

Господин Фодъргил най-после се появи с малката маслена картина в нова позлатена рамка и я подаде на Чарли.

— Благодаря ви — рече младежът, сетне отново се взря в червените и сините тонове, нанесени със замах, и разбра колко много му е липсвала картината. — Колко ли струва? — попита той нехайно Фодъргил и му подаде банкнота от десет шилинга.

— Най-много няколко лири — оповести експертът и се пипна по папийонката. — Навсякъде из Европа ще намерите безброй образци, посветени на темата и нарисувани от незнайни художници.

— Просто се чудех — каза Чарли, след което си погледна часовника и пъхна квитанцията в джоба си.

Беше си оставил достатъчно време, за да се поразходи през Принсес Гардънс и да отиде у подполковника няколко минути преди десет. Сбогува се с господин Фодъргил и си тръгна.

Макар да бе рано, по улиците на Челси имаше доста хора и Чарли поздрави с вдигане на шапка неколцина от клиентите си, които срещна.

— Добро утро, господин Тръмпър.

— Добро утро, госпожо Саймъндс — отвърна младежът и понечи да прекоси улицата, за да мине напряко през парка.

Замисли се какво да каже на подполковника, след като разбере защо той се е отказал от поста председател на управителния съвет. Каквато и да беше причината, Чарли бе решен да не губи стария воин. Затвори след себе си вратичката на парка и тръгна по пътеката през моравата.

Дръпна се, за да стори път на жена с детска количка, и изкозирува на шега на възрастен войник, седнал на една от пейките, за да си свие цигара. След като прекоси тясната морава, излезе на Гилстън Роуд и отново затвори вратичката.

Продължи нататък към Трегънтър Роуд и ускори крачката. Усмихна се, когато пред него изникна малкият му дом, и понеже мислите му още бяха погълнати от подполковника и причината той да напусне фирмата, съвсем забрави, че носи под мишница картината.

Обърна се веднага щом чу писъка и как се затръшва врата — по-скоро по рефлекс, отколкото за да види какво става. Застина на място, съгледал опърпан тип, който изтичва на пътя и се стрелва право към него.

Продължи да стои като омагьосан, докато мъжът с вид на скитник се приближаваше все повече и повече. Накрая спря внезапно на две-три крачки от Чарли. Няколко мига двамата се гледаха, без да проронват и дума. Отпърво Чарли не се сети кой е четинестият дрипав човек пред него. После го позна, ала направо не повярва на очите си.

Не можеше да приеме, че брадясалият тип с опърпан шинел и износено кепе е същият мъж, когото е видял преди около пет години в Единбург.

Единственото, което го връщаше към онзи спомен, бяха трите чисти ивички върху еполетите на Трентам, очевидно останали от капитанските нашивки.

Трентам премести поглед надолу и се вторачи в картината, която Чарли носеше под мишница, после най-неочаквано му се нахвърли и му я изтръгна. Обърна се и пак хукна презглава в посоката, откъдето беше дошъл. Без да губи и миг, Чарли го подгони и започна бързо да го настига, понеже тежкият шинел, а и картината, която нападателят бе стиснал не на живот, а на смърт, му пречеха да тича.

Младежът бе само на метър от него и тъкмо понечи да му се хвърли и да го хване през кръста, когато чу втория писък. Поколеба се за миг, после си даде сметка, че отчаяният вик е долетял от неговата къща. Знаеше, че няма друг избор, освен да остави Трентам да му избяга с картината. Смени посоката и се втурна нагоре по стълбите пред номер единайсет. Нахълта в дневната, където завари готвачката и бавачката, надвесени над Беки. Тя се беше проснала на дивана и пищеше от болка.

Щом видя Чарли, очите й светнаха.

— Бебето е на път да се роди — беше единственото, което му каза.

— Вдигни я внимателно и ми помогни да я пренеса до автомобила — помоли Чарли готвачката.

Двамата изнесоха Беки от къщата и както я държаха, тръгнаха по пътеката, а бавачката изтича да им отвори вратата на автомобила и да им помогне да положат родилката на задната седалка.

Чарли се метна зад волана и изкрещя на готвачката, която вече въртеше манивелата, за да запали двигателя.

— Звъннете на сестра ми в болница „Гай“[3] и й кажете, че сме тръгнали. Предупредете я да се готвят за спешен случай.

Двигателят се запали, готвачката се затича и се качи в автомобила, а Чарли подкара по средата на пътя, като се стараеше да не прави резки движения и да заобикаля пешеходците, велосипедите, трамваите, конете и другите автомобили. Смени скоростта и пое на юг към Темза.

Час по час се извръщаше, за да погледне жена си — дори не бе сигурен, че тя още е жива.

— Пощади живота и на двамата — изкрещя той колкото му глас държи.

Продължи по крайбрежната улица възможно най-бързо, като натискаше клаксона и току подвикваше на хората, които вървяха нехайно към отсрещния тротоар и дори не подозираха за терзанията му. Докато минаваше по Съдърк Бридж, за пръв път чу как Беки стене.

— Ей сега ще бъдем там, скъпа — обещай Чарли. — Изтърпи още малко.

След моста зави по първата улица вляво и продължи нататък със същата скорост, докато пред тях не изникна металната порта на болница „Гай“. Чарли влезе в двора, заобиколи кръглата леха с цветя и зърна Грейс и двама мъже в дълги бели престилки, които чакаха с носилка, сложена отстрани. Младежът спря точно пред тях, още малко и да им премаже пръстите на краката.

Двамата мъже изнесоха внимателно Беки от автомобила и я положиха върху носилката, после я качиха по рампата в болницата. Чарли изскочи от колата и тръгна до носилката: докато се качваха по стълбите, държеше Беки за ръката, а Грейс притичваше до него и му обясняваше, че господин Армитидж, завеждащ акушеро-гинекологичното отделение, ги чака в операционната на първия етаж.

Докато Чарли стигне вратата на операционната, вече бяха вкарали Беки вътре. Оставиха го сам в коридора. Той заснова напред-назад, без да забелязва хората, които профучаваха покрай него и си вършеха работата.

След няколко минути Грейс излезе и се зае да го убеждава, че господин Армитидж е овладял положението и Беки не може да бъде в по-добри ръце. Очакваше се детето да се роди всеки момент. Грейс стисна ръката на брат си и пак влезе в операционната. Чарли продължи да кръстосва — мислеше само за едно, за жена си и за първата им рожба, Трентам вече се бе превърнал в размазано петно. Молеше се за момче, Томи, което да бъде братче на Даниъл и което някой ден може би да поеме търговско дружество „Тръмпър“. Молеше се и Беки да не се мъчи много, докато ражда техния син. Вървеше напред-назад по коридора със зелени стени, осъзнал за кой ли път, че обича неописуемо жена си.

След един час от операционната излезе висок едър мъж, следван от Грейс. Чарли ги погледна, но хирургът беше с маска и той така и не разбра по лицето му как е минала операцията. Господин Армитидж смъкна маската и изражението му даваше отговора на безмълвните молитви, отправени от Чарли.

— Успях да спася живота на жена ви — рече мъжът, — но не можах да сторя нищо за мъртвородената ви дъщеря, господин Тръмпър. Наистина съжалявам.

[1] Модел на ролс-ройс, произвеждан от 1906 до 1927 г. Букв. „Сребърен призрак“ (англ.). — Б.пр. ↑

[2] Един от прякорите на принц Чарлс Стюарт (1720 — 1788). — Б.пр. ↑

[3] Голяма болница в Лондон, основана през 1721 г. от книготърговеца Томас Гай. — Б.пр. ↑

21.

От операцията минаха доста дни, а Беки още не бе излизала от болничната стая.

По-късно Чарли научи от Грейс, че макар господин Армитидж да е спасил живота на жена му, тя вероятно ще се възстанови напълно едва след няколко седмици, особено след като са й обяснили, че не бива да ражда повече, ако не иска да изложи на опасност живота си.

Чарли ходеше на свиждане всяка сутрин и вечер, но чак подир половин месец тя намери сили да сподели с мъжа си как Гай Трентам е нахълтал в дома им и я е заплашил, че ще я убие, ако не му каже къде е картината.

— Ама защо? Не разбирам! — възкликна Чарли.

— Между другото, картината намери ли се?

— Засега няма и следа от нея — призна той точно когато Дафни влезе в болничната стая с голяма кошница храна.

Целуна приятелката си по двете бузи, сетне потвърди, че сутринта е купила плодовете от „Тръмпър“. Беки успя криво-ляво да се усмихне и отхапа без особено желание от една от прасковите. Дафни приседна в края на леглото и веднага се впусна да разказва на приятелката си последните новини.

Наскоро бе ходила отново у семейство Трентам и съобщи, че Гай бил заминал чак за Австралия, а майка му твърдяла, че изобщо не бил стъпвал в Англия и бил тръгнал за Сидни направо от Индия.

— През Гилстън Роуд — вметна Чарли.

— В полицията не са на същото мнение — каза Дафни. — Там са убедени, че онзи негодник е напуснал Англия още през 1920 година, не разполагали с доказателства, че оттогава се е връщал.

— Е, не ни е работа да ги убеждаваме в противното — рече Чарли и хвана жена си за ръката.

— Ама как така? — учуди се Дафни.

— Дори аз съм на мнение, че Австралия е достатъчно далеч, та да оставим Трентам да си троши главата. При всички положения и да тръгнем да го гоним, вече няма да спечелим нищо. Сигурен съм, че стига австралийците да му отпуснат достатъчно въже, той ще си надене сам примката.

— Но защо точно Австралия? — възкликна Беки.

— Госпожа Трентам разправя на всеки срещнат, че били предложили на Гай да стане съдружник във фирма за продажба на едър рогат добитък, твърде изгодна покана, за да я отхвърли, пък било то и с цената на това да напусне полка. Мен ако питате, й вярва само свещеникът.

Но дори Дафни нямаше отговор защо Трентам е искал толкова много да се сдобие с малката маслена картина.

Подполковникът и Елизабет също дойдоха няколко пъти на свиждане на Беки и тъй като той постоянно говореше за бъдещето на търговското дружество и нито веднъж не отвори дума, че ги напуска, Чарли също реши да не го пита.

Накрая разбра от Краудър кой е купил жилищните сгради на Челси Терас.

След месец и половина закара много внимателно жена си на Гилстън Роуд. Господин Армитидж бе препоръчал тя да си почине един месец и чак тогава да мисли да се връща на работа. Чарли обеща на хирурга, че няма да разрешава на Беки да пипа нищо, докато не е сигурен, че тя се е възстановила напълно.

Сутринта, след като жена му се върна вкъщи, Чарли я остави да лежи, облегната на няколко възглавници, и да чете и се върна на Челси Терас, където веднага влезе в бижутерията, която беше купил в отсъствието на жена си.

Доста дълго избира, докато накрая хареса гердан от изкуствени перли, златна гривна и дамски часовник, които после нареди да бъдат пратени на Грейс, на главната сестра в отделението и на медицинската сестра, грижила се за Беки по време на непредвидения й престой в болница „Гай“. Следващата му спирка беше магазинът за плодове и зеленчуци, където помоли Боб да напълни кошница с най-хубавите плодове, сетне избра лично от магазина на номер сто и едно бутилка отлежало вино.

— Изпрати от мое име плодовете и виното на господин Армитидж, живее на Кадоган Скуеър номер седем — допълни той.

— Веднага — обеща Боб. — Нещо друго?

— А, да, докато лекарят е жив, имай грижата да получава всеки понеделник плодовете и виното.

След около месец, през ноември 1922 година, Чарли научи, че Арнолд среща трудности в изпълнението на една проста задача: да намери продавачка. Напоследък той имаше най-големи неприятности именно с подбора на служителите — за всяко освободено място се явяваха от петдесет до сто кандидати. Арнолд ги отсяваше до неколцина, тъй като Чарли и досега държеше да разговаря с кандидатите, преди да реши кого да назначат.

Онзи понеделник Арнолд вече бе разгледал молбите на няколко момичета, изявили желание да започнат работа като цветарки на мястото на една от най-старите служителки във фирмата, която се беше пенсионирала.

— Сведох кандидатките до три — обясни заместникът на Чарли. — Но си казах, че сигурно ще проявиш интерес към едно от момичетата, което отхвърлих. Не отговаряше на изискванията. И все пак…

Чарли погледна листа хартия, който Арнолд му подаде.

— Джоан Мур. А защо да… — подхвана той, докато преглеждаше набързо молбата. — Ясно — рече след малко. — Много си наблюдателен, Том. — Чарли прочете още няколко реда. — На мен обаче не ми трябва… но от друга страна, може би ми трябва. — Той вдигна очи. — Повикай през следващата седмица госпожица Мур, искам да се видя с нея.

В четвъртък Чарли разговаря в дома си на Гилстън Роуд близо час с Джоан Мур и първото впечатление, което тя му направи, бе на весело момиче, което, макар и незряло, има добри обноски. Ала преди да я назначи за камериерка на госпожа Тръмпър, реши, че трябва да й зададе още няколко въпроса.

— Защо кандидатствате за работата, защото знаете за отношенията между жена ми и бившата ви работодателка ли?

Момичето го погледна право в очите.

— Да, драги ми господине, знаех.

— Предишната ви работодателка уволни ли ви?

— Не бих казала, че ме е уволнила, драги ми господине, но когато напуснах, отказа да ми даде препоръка.

— Каква причина изтъкна?

— Излизах с един от лакеите и пропуснах да уведомя иконома, който отговаря за прислугата.

— Още ли излизате с този лакей?

Момичето се подвоуми.

— Да, драги ми господине — потвърди то. — Мислим да се оженим, след като посъберем пари.

— Чудесно — отвърна Чарли. — В такъв случай в понеделник сутринта се явете на работа. Господин Арнолд ще има грижата да оформи назначението.

Когато Чарли съобщи на Беки, че й е наел камериерка, тя се засмя, сетне попита:

— И какво ще я правя тая камериерка?

След като той й обясни, Беки само отсече:

— Ти, Чарли Тръмпър, си коварен тип!

През февруари 1924 година, на месечното заседание на управителния съвет Краудър предупреди колегите си, че магазинът на Челси Терас номер едно може би ще бъде обявен за продан по-рано, отколкото са очаквали.

— Как така? — възкликна притеснен Чарли.

— Преценката ти, че Фодъргил ще издържи още най-много две години, май ще се окаже пророческа.

— Колко иска за магазина?

— Не е толкова просто.

— В смисъл?

— Фодъргил е решил да го продаде на търг, който да проведе сам.

— На търг ли? — изненада се Беки.

— Да — потвърди Краудър. — Така няма да плаща на посредници.

— Ясно. За колко според теб ще се продаде помещението? — поинтересува се подполковникът.

— Трудно е да се каже — отговори Краудър. — То е четири пъти по-голямо от всички други магазини на улицата, на пет етажа е и е по-просторно дори от кръчмата на Сид Рексол в другия край. Освен това има най-голямата витрина в Челси, разположено е на ъгъл и е с двоен вход откъм страната на Фулам Роуд. Ето защо не е тъй лесно да се определи приблизителната стойност.

— Опитай все пак да посочиш някаква цена — подкани председателят на управителния съвет.

— Щом настояваш, бих посочил сума от порядъка на две хиляди лири стерлинги, но ако и някой друг прояви интерес, цената може да скочи и до три хиляди.

— А картините в хранилището? — попита Беки. — С тях какво става, знаем ли?

— Да, продават се заедно със сградата.

— И колко струват? — полюбопитства Чарли. — Приблизително.

— Според мен тук по-полезна ще бъде преценката на госпожа Тръмпър.

— Наличната стока вече не е толкова интересна — отбеляза Беки. — Доста от най-хубавите произведения, с които Фодъргил разполагаше, се продадоха в „Сотби“, подозирам, че през миналата година още толкова са били изтъргувани в „Кристи“. Въпреки това очаквам картините, с които Фодъргил все още разполага, да се продадат на търга за около хиляда лири стерлинги.

— Значи стойността на имота и на наличната стока възлиза на около три хиляди лири — предположи Хадлоу.

— Но помещението на Челси Терас номер едно ще се продаде за много повече — намеси се отново Чарли.

— Защо?

— Защото сред хората, които ще наддават, ще бъде и госпожа Трентам.

— Откъде си толкова сигурен? — учуди се председателят.

— Нашата камериерка и досега излиза с един от лакеите й.

Останалите прихнаха, а подполковникът каза само:

— Пак ли! Първо жилищните сгради, сега и галерията. Кога ще миряса тая жена?

— Подозирам, че когато умре и я погребат — отвърна Чарли.

— Няма да се учудя, ако и след това продължи да ни създава главоболия — допълни Беки.

— Ако имаш предвид сина — вметна Хамилтън, — лично аз се съмнявам, че е по силите му да ни създава пречки от двайсет хиляди километра разстояние. Но колкото до майката, адът гняв не таи… — рече той ядосано.

— Всички го бъркат този цитат — възрази Чарли.

— Моля? — изненада се председателят на управителния съвет.

— Това, подполковник, е Конгрив[1]. Стихът гласи: „Небето гняв не таи, а любовта — омраза. И адът яд не таи за разлика от жената“. — Подполковникът го зяпна с отворена уста, ала не каза нищо. — Но да се върнем на въпроса — подкани Чарли. — Бих искал да знам какъв е таванът, до който управителният съвет ме упълномощава да наддавам за сградата на Челси Терас номер едно.

— При тези обстоятелства смятам, че ще ни трябват пет хиляди лири стерлинги — заяви Беки.

— Но не повече — намеси се Хадлоу, след като прегледа отчета пред себе си.

— Може би една стъпка нагоре? — помоли Беки.

— Извинявайте, но не ви разбирам — каза банкерът. — Какво означава „една стъпка нагоре“?

— При търг, господин Хадлоу, наддаването никога не достига точната сума, която си очаквал. Повечето хора, участвали в него, са си намислили някаква цифра, която неминуемо бива закръглявана, така че, ако наддадеш еднократно над нея, често печелиш търга.

Дори Чарли кимна, а Хадлоу заяви възхитен:

— В такъв случай нямам нищо против да направите една стъпка нагоре.

— Предлагам госпожа Тръмпър да се яви от наше име на търга — каза Хамилтън. — При нейния опит…

— Много мило, подполковник, но въпреки това имам нужда от помощта на съпруга си — усмихна се Беки. — А и на целия управителен съвет. Вече съм съставила план.

Тя обясни на колегите си какво е намислила.

— Голяма веселба ще падне — възкликна подполковникът, след като младата жена млъкна. — Ще разрешите ли и аз да присъствам на търга?

— О, да — потвърди Беки. — Трябва да присъствате всички. С изключение на нас с Чарли ще седнете на реда точно зад госпожа Трентам, и то само няколко минути преди началото на наддаването.

— Негодницата му с негодница! — изруга военният и побърза да добави: — Извинявайте.

— Така си е, не е цвете за мирисане. По-важното обаче е, че е аматьорка. Да не го забравяме — добави Беки.

— Какво искате да кажете? — попита банкерът.

— Понякога аматьорите се увличат — случи ли се, професионалистите нямат никакъв шанс, защото аматьорът започва да наддава като луд и не се спира. Да не забравяме, че това вероятно е първият търг, в който госпожа Трентам участва и на който изобщо присъства, и ако тя е не по-малко твърда от нас в решението си да се сдобие с имота, не бива да забравяме, че разполага с повече средства. Значи можем да я победим само с хитрост.

Всички се съгласиха.

След края на заседанието Беки запозна по-подробно Чарли с плана си за предстоящия търг и една сутрин дори го накара да отиде на разпродажба в „Сотби“ и да наддава за три сребърни предмета, изработени от холандски майстори. Той изпълни надлежно напътствията на жена си, но накрая спечели в наддаването не на сребърните предмети, а на съд за горчица в стил „Крал Джордж“, нещо, което изобщо не бе смятал да купува.

— Това е най-добрият начин да се научиш — увери го Беки. — Пак бъди благодарен, че не си наддавал за картина на Рембранд.

Същия ден, докато вечеряха, продължи да обяснява на мъжа си тънкостите на търговете много по-подробно, отколкото на заседанието на управителния съвет. Чарли научи, че можеш да показваш на човека, провеждащ търга, с най-различни знаци, че продължаваш да наддаваш, така че другите да не забележат, и през това време да огледаш противниците си.

— Но нали госпожа Трентам ще те познае? — попита Чарли, след като отряза на жена си филия хляб. — Все пак накрая ще наддавате само вие двете.

— Не, няма да ме забележи, ако ти успееш да я извадиш от равновесие още преди да съм се включила в наддаването — отвърна Беки.

— Да, но управителният съвет реши…

— Реши да продължа наддаването и след като бъде прехвърлена границата от пет хиляди лири.

— Ама…

— Без „ама“, Чарли — отсече Беки, докато отново му слагаше в чинията от задушеното. — Сутринта на търга искам да бъдеш като изваден от кутийка: ще облечеш най-хубавия си костюм и ще седнеш на седмия ред, така че всички да видят колко си доволен от живота. След това ще наддаваш до три хиляди и петстотин лири стерлинги. Когато госпожа Трентам вдигне сумата, а тя задължително ще го направи, ще станеш и ще излезеш с гръм и трясък от залата, все едно си загубил, а в твое отсъствие аз ще продължа да наддавам.

— Добре си го измислила — одобри Чарли и си гребна с вилицата от граха. — Но госпожа Трентам веднага ще надуши какво си наумила.

— Изключено — увери го Беки. — Ще се разбера с Фодъргил, че ще наддавам с код, който госпожа Трентам няма дори да забележи, камо ли да разчете.

— Аз обаче дали ще го разчета?

— О, да — увери го Беки. — Ще бъдеш наясно какво точно правя, когато започна да осъществявам заговора с очилата.

— Заговорът с очилата ли? Та ти дори не носиш очила.

— На търга ще нося и когато си ги сложа, ще знаеш, че още наддавам. Щом ги сваля, значи съм се отказала. И така, след като излезеш от залата, и да ме погледне някой, ще види само, че още съм с очила. Госпожа Трентам ще реши, че си си тръгнал, и според мен на драго сърце ще остави някой друг да даде по-голяма сума, стига да е сигурна, че той не представлява теб.

— Ти, госпожо Тръмпър, си истинско съкровище! — възкликна Чарли, после стана, за да вдигне чиниите. — Ами ако госпожа Трентам те види, че говориш с Фодъргил, и още по-лошо, ако се досети за знака още преди да е започнало наддаването?

— Няма как да се досети — възрази Беки. — Ще се уговоря с Фодъргил броени минути преди началото на търга. При всички положения точно тогава ти ще се появиш важно-важно в залата, при това само няколко секунди след като другите членове на управителния съвет са седнали точно зад госпожа Трентам: с малко късмет вниманието й ще бъде погълнато от ставащото наоколо и тя дори няма да ме забележи.

— Оженил съм се за умно момиче — възкликна Чарли.

— Но не го признаваше, докато учехме в началното училище на Джубилий стрийт.

В деня на търга, по време на закуската, Чарли сподели, че е много притеснен, въпреки че Беки бе удивително спокойна, особено след като Джоан пошушна на господарката си как лакеят е чул от готвачката, че госпожа Трентам е определила таван от четири хиляди лири стерлинги и се е зарекла, че ще се откаже от наддаването, ако тази сума бъде прехвърлена.

— Дали пък… — подхвана Чарли.

— Дали нарочно не е подметнала това на готвачката ли? — продължи вместо него Беки. — Възможно е. Така де, и тя е не по-малко хитра от теб. Но пак можем да я победим, стига да се придържаме към плана и да не забравяме, че възможностите и на госпожа Трентам не са неизчерпаеми.

Според обявата търгът трябваше да започне в десет сутринта. Цели двайсет минути преди това госпожа Трентам влезе в залата и се понесе царствено по пътеката между редиците. Разположи се в средата на третия ред, след което сложи дамската си чанта на единия стол, а каталога — на другия, да не би някой да седне до нея. Както се бяха уговорили, подполковникът и колегите му от управителния съвет влязоха в полупълното помещение в десет без десет и се настаниха точно зад своята противница. Поне на пръв поглед госпожа Трентам не прояви никакъв интерес към присъствието им. След пет минути се появи и Чарли. Тръгна напето по пътеката между редовете, вдигна шапка, за да поздрави своя позната, ръкува се с един редовен клиент и накрая седна в края на седмия ред. Продължи да бъбри на висок глас със съседа си за предстоящия турнир по голф, като обясни за пореден път, че не е роднина на прочутия австралийски състезател със същото име. Голямата стрелка върху старовремския часовник точно зад катедрата се плъзгаше бавно към обявения час.

Макар че залата не бе много по-голяма от хола у Дафни на Итън Скуеър, бяха успели да вместят в нея стотина стола с най-различни форми и размери. Стените бяха облепени с избеляло зелено сукно, по което още личаха следите от кукичките — на тях преди време очевидно бяха висели картините, килимът беше толкова протрит, че се виждаше дюшемето отдолу. Чарли си помисли със свито сърце, че ще му се наложи да хвърли много повече пари, отколкото бе очаквал, ако иска и помещението на Челси Терас номер едно да отговаря на високите изисквания, които той имаше към всички свои магазини.

Огледа се, видя, че в залата вече са се събрали към седемдесет души, и се запита колцина ли са дошли не да залагат, а просто да позяпат схватката между Тръмпърови и госпожа Трентам.

Представителят на задругата на търговците Сид Рексол вече се бе разположил със скръстени ръце на първия ред и се опитваше да изглежда спокоен — бе толкова дебел, че едрото му туловище едва се побираше на два стола. Чарли подозираше, че Рексол надали ще стигне и до третата сума в наддаването. След малко той зърна и госпожа Трентам, която седеше на третия ред и се бе вторачила в старовремския часовник.

После, когато до десет оставаха само две минути, в залата неусетно влезе и Беки. Чарли бе седнал на ръба на стола и чакаше да изпълни дословно нарежданията. Изправи се и тръгна изпъчен към изхода. Този път госпожа Трентам все пак се извърна, за да види какво прави противникът й. Той невинно си взе от дъното на залата още един каталог, после се върна с ленива походка на мястото си, като пътем спря да поговори с друг търговец, който явно се бе откъснал за час от работата си, за да види какво ще стане на търга.

Когато седна на мястото си, Чарли дори не потърси с очи жена си, макар да знаеше, че тя се е спотаила някъде в дъното на залата. Не погледна нито веднъж и госпожа Трентам, макар да усещаше, че тя се е втренчила в него.

След като часовникът отброи десет часа, господин Фодъргил — висок, възслаб мъж с цвете в бутониерата и старателно сресана сребриста къдрава коса — се качи по четирите стъпала на кръглия дъсчен подиум. Чарли си помисли, че както се е възправил над тях, Фодъргил изглежда доста внушително. Веднага щом се поуспокои, мъжът хвана с една ръка края на катедрата и озари с усмивка препълнената зала, след което взе чукчето и поздрави:

— Добро утро, госпожи и господа.

В залата се възцари мълчание.

— Присъствате на търг за продажбата на сграда, намираща се на Челси Терас номер едно, заедно с оборудването и с наличната стока, които през последния половин месец всички имахте възможност да огледате. Който посочи най-висока сума в наддаването, веднага след търга трябва да внесе капаро от десет на сто, а после до деветдесет дни да плати цялата сума. Такива са условията, посочени в каталога, и аз ги повтарям, за да няма недоразумения.

Господин Фодъргил се прокашля, а Чарли усети как сърцето му бие все по-ускорено. Видя, че подполковникът стиска юмрук, а Беки вади от дамската си чанта очила и ги слага върху скута си.

— Предварително е заявена сума от хиляда лири стерлинги, с която откривам наддаването — оповести Фодъргил пред смълчаната зала.

Мнозина стояха отстрани или се бяха подпрели на стените, защото вече нямаше свободни места. Чарли не сваляше очи от господин Фодъргил, който водеше търга и който се усмихна на господин Рексол, все така скръстил твърдо и решително ръце върху гърдите си.

— Някой ще даде ли по-висока сума?

— Хиляда и петстотин лири стерлинги — провикна се прекалено високо Чарли.

Който не участваше в интригата, се огледа, за да види кой е увеличил сумата. Мнозина се извърнаха към съседите си и зашушукаха шумно.

— Хиляда и петстотин лири стерлинги — повтори Фодъргил. — Някой дава ли две хиляди?

Господин Рексол вдигна ръка досущ дете, което иска да покаже в училище, че знае отговора на зададения от учителя въпрос.

— Две хиляди и петстотин лири стерлинги — обяви Чарли още преди председателят на задругата на търговците да е свалил ръката си.

— Две хиляди и петстотин в средата на залата. Някой дава ли три хиляди?

Господин Рексол понадигна плахо ръка, която стигна на два-три сантиметра от коляното му, после отново се смъкна. Върху лицето му се образува дълбока бръчка.

— Някой дава ли три хиляди? — повтори господин Фодъргил.

Чарли не можеше да повярва, че е извадил такъв късмет. Щеше да купи сградата на номер едно за някакви си две хиляди и петстотин лири стерлинги. Секундите му се струваха минути, докато той чакаше чукчето да се стовари върху катедрата.

— Някой дава ли три хиляди? — потрети малко разочарован господин Фодъргил. — В такъв случай сградата на Челси Терас номер едно е продадена за две хиляди и петстотин лири стерлинги. Две хиляди и петстотин лири първи път… — Мъжът понечи да вдигне чукчето. — Три хиляди лири стерлинги — оповести той и въздъхна от облекчение, а госпожа Трентам свали ръка в ръкавица върху скута си.

— Три хиляди и петстотин лири стерлинги — провикна се Чарли, а господин Фодъргил му се усмихна, ала веднага щом извърна отново очи към госпожа Трентам, тя му кимна, че вдига сумата на четири хиляди лири стерлинги.

Чарли поизчака секунда-две, изправи се, намести вратовръзката си и уж свъсен, напусна бавно залата. Не видя как Беки си слага очилата, не видя и победоносното изражение върху лицето на госпожа Трентам.

— Някой дава ли четири хиляди и петстотин лири стерлинги? — попита мъжът, провеждащ търга, после само стрелна с поглед Беки и отсече: — Да, дава. — Обърна се към госпожа Трентам и рече: — Пет хиляди лири стерлинги, драга ми госпожо?

Тя огледа бързо залата, но всички видяха, че така и не е разбрала кой е посочил последната сума. Шушукането прерасна във врява, присъстващите в помещението затърсиха с очи кой наддава срещу госпожа Трентам. Само Беки, която се бе спотаила на последния ред, не се и помръдна.

— Тишина, ако обичате — провикна се Фодъргил. — Наддаването достигна сумата от четири хиляди и петстотин лири стерлинги. Някой дава ли пет хиляди?

Той се вторачи в госпожа Трентам. Тя вдигна бавно ръка и в същия миг се завъртя рязко с надеждата все пак да открие своя противник. Никой обаче не се и помръдна. Фодъргил оповести:

— Пет хиляди и петстотин лири стерлинги. — Той огледа присъстващите. — Някой ще даде ли повече?

Извърна се по посока на госпожа Трентам, тя обаче бе отпуснала ръце върху скута си и изглеждаше доста озадачена.

— В такъв случай пет хиляди лири стерлинги първи път — рече господин Фодъргил. — Пет хиляди втори път… — Беки едвам се сдържа да не грейне в усмивка. — Пет хиляди трети, последен път — вдигна чукчето мъжът.

— Шест хиляди — оповести с ясен глас госпожа Трентам и махна с ръка.

Всички в залата ахнаха. Беки въздъхна и свали очилата, осъзнала, че старателно разработеният й план се е провалил, въпреки че госпожа Трентам се беше видяла принудена да плати тройно повече от цената, на която досега се бяха продавали магазините по Челси Терас.

Мъжът, провеждащ търга, отново извърна очи към дъното на помещението, но сега Беки стискаше здраво очилата в ръка, затова той премести поглед към госпожа Трентам, която седеше изпъчена, със самодоволна усмивка върху лицето.

— Шест хиляди лири стерлинги първи път — оповести Фодъргил и отново огледа залата. — Шест хиляди втори път и ако никой не дава повече, шест хиляди последен път…

Чукчето отново се вдигна.

— Седем хиляди лири стерлинги — каза някой от дъното на помещението.

Всички се обърнаха и видяха, че Чарли се е върнал и вдигнал високо дясна ръка, стои на пътеката между редовете. Обърна се и подполковникът и разбрал кой се е включил в наддаването, плувна в пот, нещо, което не обичаше да му се случва пред хора. Извади от горния джоб на сакото си носна кърпа и се зае да попива потта по челото си.

— И така, седем хиляди лири стерлинги — обяви изненадан господин Фодъргил.

— Осем хиляди — провикна се госпожа Трентам и изгледа войнствено Чарли.

— Девет хиляди — не й остана длъжен младежът.

В залата настана неописуема олелия. На Беки й идеше да се втурне и да изтика мъжа си обратно на улицата.

— Тишина, ако обичате — помоли господин Фодъргил. — Тишина! — почти извика той.

Подполковникът още бършеше челото си, господин Краудър бе зяпнал с уста, отворена толкова широко, че преспокойно в нея би се хванала някоя муха, а господин Хадлоу се беше хванал за главата.

— Десет хиляди — каза госпожа Трентам.

Беки видя, че и тя като мъжа й вече не се владее.

Фодъргил попита:

— Някой дава ли единайсет хиляди лири стерлинги?

Чарли очевидно бе притеснен, но само сбърчи чело, поклати глава и бръкна в джобовете си.

Беки въздъхна от облекчение и в суматохата си сложи отново очилата.

— Единайсет хиляди — оповести господин Фодъргил, извърнат към Беки, а в залата отново настана врява.

Беки бе побързала да махне очилата и стана да възрази. Чарли бе напълно объркан. Сега вече госпожа Трентам се бе втренчила в Беки — най-после я бе открила сред навалицата. Обяви със злорада усмивка:

— Дванайсет хиляди лири стерлинги.

Фодъргил отново премести поглед към Беки, тя обаче вече бе прибрала очилата в дамската си чанта, която затвори със звучно щракане. Той се извърна към Чарли, който продължаваше да стои с ръце в джобовете.

— От първите редове на залата предложиха дванайсет хиляди лири стерлинги. Някой дава ли повече? — попита Фодъргил. Той отново стрелна с поглед Беки, сетне и Чарли и закова очи върху госпожа Трентам. — В такъв случай дванайсет хиляди лири първи път… — Мъжът се огледа отново.

— Втори път, трети, последен път… — Чукчето се стовари с трясък. — Обявявам, че имотът е продаден на госпожа Трентам за дванайсет хиляди лири стерлинги.

Беки се завтече към вратата, но Чарли вече бе отвън на улицата.

— Какви ги вършиш? — подвикна тя още преди да се е изравнила с мъжа си.

— Знаех, че госпожа Трентам ще наддава до десет хиляди лири стерлинги — обясни той, — защото точно толкова има във влога й в банката.

— Ти пък откъде знаеш?

— Сутринта ми каза лакеят й. Между другото ще постъпи при нас като иконом.

В този миг на улицата излезе и председателят на управителния съвет.

— Трябва да кажа, Ребека, че планът ти беше блестящ. А аз да се хвана на въдицата!

— Аз също! — отбеляза Чарли.

— Пое невероятен риск, Чарли Тръмпър — скастри го Беки — не искаше да му се размине току-тъй.

— Дори и да е така, знаех какъв таван си е сложила. Виж, не разбрах ти каква игра играеш.

— Обърках се — призна си жена му. — Когато си сложих очилата… защо се смееш, Чарли Тръмпър?

— Слава богу, че има истински аматьори.

— За какво намекваш?

— Госпожа Трентам реши, че наистина продължаваш да наддаваш, и се хвана в капана — също продължи да вдига сумата. Между другото, не само тя се увлече. По едно време чак ми домъчня за…

— За нея ли?

— Не, не за нея, разбира се — отвърна младежът. — За господин Фодъргил. Предстои му деветдесет дни да бъде на седмото небе от щастие, после обаче ще се сгромоляса с гръм и трясък на земята.

[1] Уилям Конгрив (1670 — 1729), английски драматург. — Б.пр. ↑

Госпожа Трентам
1919 — 1927

22.

Надали някой би ме описал като снобка. Въпреки това съм убедена, че максимата „Всичко си има място и има място за всичко“ се отнася и за хората.

Родена съм в Йоркшир в разцвета на викторианската империя и според мен няма да е преувеличено, ако кажа, че и моето семейство е играло важна роля в този период от историята на нашия остров.

Баща ми, сър Реймънд Хардкасъл, е не само изключително кадърен изобретател и индустриалец с огромно въображение, но и е създал едно от най-преуспелите търговски дружества в страната. Същевременно винаги се е отнасял с работниците като с членове на семейството и този пример на поведение, към който се е придържал в отношенията си с не така преуспелите, се е превърнал в жалон, който и аз съм се опитвала да следвам в живота.

Братя нямам, имам само една по-голяма сестра — Ейми. Разликата ни е едва две години, но не мога да твърдя, че сме били особено близки, вероятно защото аз бях будно, дори палаво дете, докато тя бе кротка, че и свита, особено в отношенията си с представителите на противоположния пол. Ние с баща ми се помъчихме да й намерим подходящ съпруг, това обаче се оказа неизпълнима задача и дори татко се отказа, след като Ейми прехвърли четирийсетте. След преждевременната смърт на мама тя се посвети изцяло на грижите за любимия ни възрастен баща, нещо, което, бих казала, бе само добре дошло и за двамата.

Виж, аз не се затрудних изобщо да си намеря съпруг. Ако не ме лъже паметта, Джералд бе четвъртият, не, дори петият подходящ жених, който падна на колене и ми поиска ръката. Запознахме се, докато бях на гости в провинциалната къща на лорд и лейди Фаншо в Норфък. Те бяха отколешни приятели на татко и аз се виждах от доста време с по-малкия им син Антъни. Но добри хора ме предупредиха, че той нямало да наследи нито земите, нито титлата на баща си, та реших, че няма смисъл да подхранвам у младежа надежди за по-дългосрочна връзка. Доколкото си спомням, татко бе доста ядосан от поведението ми и вероятно е смятал да ми се накара, аз обаче се постарах да му обясня надълго и нашироко, че Джералд може и да не е най-ослепителният сред ухажорите ми, затова пък има голямото предимство да е потомък на род, притежаващ обработваеми земи в цели три графства, да не говорим за имението в Абърдийн.

През юли 1894 година се венчахме в църква „Сейнт Мери“ в Грейт Аштън, а първородният ни син Гай бе заченат една година по-късно — за предпочитане е да мине известно време, преди първото дете да дойде на бял свят, така не даваш повод да те одумват.

Баща ми винаги се е отнасял еднакво към мен и сестра ми, въпреки това обаче често ми е било давано да разбера, че именно аз съм неговата любимка. Ако не държеше толкова на справедливостта, татко със сигурност щеше да остави всичко на мен, понеже направо умира за Гай. Ала след смъртта му Ейми ще наследи половината от огромното му състояние. Един дявол знае какво ще прави с такова богатство — занимава се само с това да си прекопава градината, да плете на една кука и от дъжд на вятър да ходи на фестивала в Скарбъро.

Но да се върна на Гай. Който го видеше още невръстен, през онези години, когато се изгражда личността, не можеше да му се нарадва колко е красив и макар че не съм допуснала да се разглези, винаги съм смятала за свой дълг да се постарая той да получи старт в живота, който да го подготви за ролята, каквато — убедена съм — рано или късно неминуемо ще играе. Ето защо още преди да получи кръщение, Гай беше записан в подготвително училище „Айсгарт“, а също и в „Хароу“[1], откъдето, както ми се искаше, да влезе в Кралската военна академия. Ставаше ли дума за образованието на момчето, дядо му не жалеше парите. Към по-големия си внук се показа неописуемо щедър.

Шест години по-късно родих втори син, Найджъл, който дойде на бял свят малко преждевременно — вероятно именно на това се дължи, че той не е така буден, както по-големия си брат. Междувременно наехме на Гай неколцина частни учители, един-двама от които го намираха за доста палав. Но кое дете в един или друг момент не слага жаби във ваната и не срязва на две връзките на обувките?

Както и предвиждахме, на девет години Гай постъпи в „Айсгарт“, а оттам — в „Хароу“. По онова време директор на училището беше преподобният пребендарий Антъни Уд и аз му напомних, че момчето е седмо поколение от рода Трентам, посещавало учебното заведение.

В „Хароу“ Гай бе отличник и в учението — в последния клас бе произведен ротен — и на боксовия ринг, където побеждаваше наред всичките си противници с едно-единствено изключение, в срещата с „Радли“[2], където за съперник му се падна нигериец, който, както научих след време, бил на двайсет и пет-шест години.

Докривя ми, когато последния срок в училището не направиха Гай отговорник на класа. Доколкото разбрах, бил се запалил по прекалено много неща и от училищното ръководство сметнали, че това няма да бъде в негова полза. Е, и оценките му от изпитите можеха да са по-високи, но винаги съм смятала, че Гай е от децата, които са природно интелигентни, затова не са от най-прилежните в учението. Синът ми бе изненадан от доста пристрастната препоръка на директора, според когото някои от оценките му били твърде завишени, въпреки това беше приет във военната академия „Сандхърст“.

Там се прояви като отличен курсант, намираше време и да продължи с тренировките по бокс и стана шампион в средната категория. След две години, през юли 1916-а, завърши академията с прилични оценки и постъпи в някогашния полк на баща си.

Трябва да отбележа, че Джералд напусна Кралския стрелкови полк след кончината на баща си, за да се завърне в Бъркшир и да поеме фамилните имения. По време на принудителното си напускане бе с почетен чин полковник и мнозина го смятаха за следващия командващ на полка. Оказа се обаче, че е пренебрегнат заради някой си Данвърс Хамилтън, който дори не бе в Първи батальон. Макар и да не познавам въпросния господин, мнозина от офицерите изказаха мнението, че с назначаването му справедливостта е грубо погазена. Аз обаче бях повече от сигурна, че Гай ще защити семейната чест и с времето ще стане командващ на полка.

Джералд не участва пряко в Голямата война[3], въпреки това в онези усилни години намери начин да служи на своята родина, като прие да бъде издигнат за Парламента от Западен Бъркшир, избирателен район, който в средата на XIX век, по времето на Палмърстън[4], дядо му е представлявал като член на Либералната партия. Съпругът ми успя да спечели изборите цели три пъти — работеше прилежно за партията си от задните банки и постоянно показваше, че няма желание да заема един или друг политически пост.

След като бе произведен в чин, Гай бе пратен като младши лейтенант в Олдършот, където продължи обучението си, за да се подготви да замине при останалите от полка на Западния фронт. За по-малко от година се сдоби с втората нашивка и бе прехвърлен в Единбург, във Втори батальон, който след няколко седмици получи заповед да се прехвърли по море във Франция.

Междувременно Найджъл току-що бе приет в „Хароу“ и се опитваше да върви по стъпките на брат си, но се опасявам, че му липсваха неговите способности. През една от безкрайните ваканции, каквито напоследък дават на децата, той ми се оплака, че големите го биели. Казах му да се стегне и да се държи като мъж, защото — нека не забравя — сме във война. Изтъкнах и че не помня Гай да е допускал подобно нещо.

През дългото лято на 1917 година наблюдавах отблизо двамата си синове и не бих твърдяла, че докато бе в домашен отпуск, Гай се е радвал да бъде в компанията на Найджъл — направо не го понасяше. Все повтарях на Найджъл, че е длъжен да се стреми да си спечели уважението на своя по-голям брат, той обаче хукваше в градината и се криеше там с часове.

По време на отпуската му онова лято посъветвах Гай да посети дядо си в Йоркшир и дори намерих първо издание на „Невинни песни“, които синът ми да му подари, понеже знаех, че татко отдавна иска да ги има в сбирката си. След една седмица Гай се върна и потвърди, че наистина е спечелил благоволението на стареца, като му е подарил томчето на Уилям Блейк.

Подобно на всяка майка, и аз през онзи вдъхновяващ период от нашата история се притеснявах дали Гай ще се представи добре пред лицето на врага и накрая, ако е рекъл господ, ще се върне здрав и невредим у дома. Според мен съм в правото си да заявя с чиста съвест, че, както се оказа, никоя майка, колкото и горда да е тя, не би могла да мечтае за по-достоен син.

Съвсем млад Гай бе повишен в капитан, а след втората битка при Марна беше удостоен с Военен кръст. Според някои не му провървя — при повечко късмет е щял да бъде предложен за Викториански кръст. Въздържах се и не изтъкнах, че подобно предложение трябва да бъде подкрепено с подписа на командващия частта, а тъй като тази длъжност се заемаше от Данвърс Хамилтън, лесно обяснение е защо към сина ми бе проявена такава несправедливост.

Малко след сключването на примирието Гай се върна и бе зачислен към полковия гарнизон в Хаунслоу. Веднъж, докато той бе в отпуск, поръчах в „Спинк“ да гравират и върху Военния кръст, и върху умаленото копие на отличието инициалите му „ГФТ“. Междувременно, след като Джералд използва някои от връзките си, брат му Найджъл най-сетне бе приет в Кралската военна академия.

Сигурна съм, че докато беше в Лондон, Гай излизаше с момичета — то оставаше на неговата възраст да не излиза! — но бе наясно, че ожени ли се, преди да е навършил трийсет, това само ще подкопае шансовете му да се издигне в кариерата.

В края на седмицата водеше в Асхърст доста млади жени, аз обаче знаех, че не гледа сериозно на тях, пък и вече му бях харесала едно момиче от съседното село, което семейството ни познаваше отдавна. Нямаше титла, затова пък можеше да проследи родословното си дърво още от Нормандското нашествие. И още по-важно, от Асхърст чак до Хейстингс земите принадлежаха именно на родителите на девойката.

Ето защо Гай ме изненада много неприятно, когато в края на една седмица се появи заедно с момиче на име Ребека Салмън, което — направо не повярвах — по онова време живееше заедно с дъщерята на Харкорт-Браунови.

Както вече дадох да се разбере пределно ясно, не съм снобка. Но се опасявам, че госпожица Салмън е от момичетата, които, кой знае защо, изваждат на показ най-лошото у мен. Не ме разбирайте погрешно. Нямам нищо против хора, решили да се изучат. Всъщност дори подкрепям устрема им — стига той да е в разумни граници — същевременно обаче човек няма право да си въобразява, че щом се образова, това автоматично му осигурява място в обществото. Просто не понасям хора, които се представят за нещо, което не са, а още преди госпожица Салмън да е стъпила в Асхърст, аз долових, че идва тук с една-едничка цел.

Всички разбрахме, че Гай е увлечен — госпожица Салмън беше точно от тези момичета. В края на следващата седмица, когато останахме за малко насаме, успях да предупредя Гай, че не бива да допуска такива като госпожица Салмън да му завъртят главата, понеже синът ми е чудесна примамка за момичета от простолюдието.

Гай само се засмя и ме увери, че нямал сериозни намерения спрямо щерката на фурнаджията. Пък и, както ми напомни, не след дълго заминаваше за Пуна, където щяха да прехвърлят полка му, така че и дума не можело да става за брак. Ала очевидно усети, че страховете ми не са се разсеяли, защото помисли, помисли и добави: „Вероятно ще ти бъде любопитно да научиш, мамо, че госпожица Салмън вече излиза с един сержант от полка, с когото са си лика-прилика“.

След половин месец Гай наистина доведе в Асхърст госпожица Виктория Баркли, много по-подходяща партия. Познавах майка й от години и ако момичето нямаше още четири сестри и баща — обеднял архидякон, след време вероятно щеше да бъде точно жена за сина ми.

Да ви призная, подир онзи злощастен случай Гай нито веднъж не спомена в мое присъствие името на Ребека Салмън и когато след няколко месеца замина за Индия, аз реших, че никога повече няма да чуя за тая никаквица.

Когато най-сетне завърши „Сандхърст“, Найджъл не последва Гай в полка, понеже през двете години в Кралската военна академия беше станало повече от ясно, че не е роден за воин. Джералд успя да го уреди във фирма с борсови посредници в Сити, където един негов братовчед бе старши съдружник. Защо да си кривя душата, онова, което от време на време научавах, не бе особено насърчително, аз обаче веднъж подметнах на братовчеда на Джералд, че рано или късно ще опра до услугите на човек, който да се погрижи за акциите на дядото на Найджъл, и момчето започна да се издига бавно в служебната йерархия.

Някъде след около половин година подполковник сър Данвърс Хамилтън пусна в пощенската кутия на Честър Скуеър номер деветнайсет онова писмо до Джералд. Веднага щом Джералд ми каза, че Хамилтън искал да си поговорят на четири очи, усетих, че се задават неприятности. През годините съм се срещала с мнозина бойни другари от полка на Джералд и знаех прекрасно как да изляза на глава с тях. От друга страна, в личните въпроси Джералд е твърде наивен и винаги дава на другия предимството на съмнението. Веднага проверих ангажиментите на съпруга си в парламентарната група в Камарата на общините за следващата седмица и уговорих сър Данвърс да ни посети в шест часа вечерта в понеделник — знаех прекрасно, че заради задълженията си в Камарата на общините Джералд ще се види принуден да отмени в последния момент срещата.

Въпросния ден в пет и нещо следобед съпругът ми се обади по телефона, за да съобщи, че не може да се измъкне от заседанието, и предложи подполковникът да отидел в Парламента. Обещах да направя каквото мога. След час сър Данвърс се появи на Честър Скуеър. Извиних се, обясних, че съпругът ми е бил възпрепятстван да дойде, и го убедих да предаде, каквото има да предава, на мен. Когато подполковникът ми съобщи, че госпожица Салмън чакала дете, аз, естествено, го попитах какво общо има това с мен или с Джералд. Той се поколеба само миг и отсече, че баща на детето бил Гай. Веднага си дадох сметка, че ако позволим тази долна клевета да напусне пределите на страната и дори да стигне до ушите на другите офицери в Пуна, това само ще подкопае неимоверно шансовете на сина ми за по-нататъшно издигане. Отхвърлих начаса подобни твърдения като нелепи и също толкова бързо показах на сър Данвърс вратата.

Няколко седмици по-късно, докато играехме бридж у Силия Литълчайлд, тя се изпусна, че след като била надушила как първият й мъж й изневерява, била наела частен детектив — някой си Харис, който да го следи. Щом чух това, вече не бях в състояние да се съсредоточа върху играта — за ужас на своята партньорка.

Прибрах се и веднага потърсих името в телефонния указател на Лондон. Намерих го веднага: Макс Харис, частен детектив, работил навремето в Скотланд Ярд, разследва всякакви случаи. Подвоумих се няколко минути и накрая взех слушалката, за да кажа на телефонистката да ме свърже с Падингтън 3720. Почаках доста дълго, докато вдигнат.

— Харис — изсумтя някой без повече обяснения.

— Детективското бюро ли е? — попитах аз — идеше ми, още преди онзи да е отговорил, да му затръшна телефона.

— Да, драга госпожо, детективското бюро е — отвърна вече по-ентусиазирано гласът.

— Както личи, може би ще имам нужда от услугите ви. Обаждам се от името на една приятелка — добавих доста притеснена.

— На приятелка, значи — рече гласът. — Да, разбира се. Дали да не се срещнем?

— Но нека не е в кантората ви — настоях аз.

— Напълно ви разбирам, драга ми госпожо. Удобно ли ви е утре в четири следобед в хотел „Сейнт Агнес“ на Бюри стрийт?

— Да, удобно ми е — отговорих и тъкмо затворих, когато най-неочаквано се сетих, че онзи тип не ми знае името, а аз не знам как изглежда той.

Когато на другия ден отидох в „Сейнт Агнес“, ужасна тясна дупка веднага след Бромптън Роуд, минах няколко пъти по улицата, преди да се престраша да вляза във фоайето. На рецепцията се беше облегнал мъж на трийсет — трийсет и пет години. Изправи се веднага щом ме видя.

— Случайно да търсите господин Харис? — попита ме.

Кимнах, той побърза да ме заведе в кафенето, на маса чак в дъното. Едва след като седна срещу мен, се вгледах по-внимателно в него. Беше висок към метър и седемдесет и пет, бе набит, с тъмнокестенява коса и още по-тъмни мустаци. Беше облечен в кафяво карирано туидено сако и бледожълта риза, носеше тясна жълта вратовръзка. Тъкмо започнах да му обяснявам защо може би ще опра до услугите му, когато онзи започна да пука с пръстите първо на лявата, а сетне и на дясната ръка. Идеше ми да стана от масата и да си тръгна и вероятно щях да го направя, ако смятах, че ще намеря лесно по-приличен човек, който да изпълни задачата.

Наложи се и доста дълго да убеждавам Харис, че не възнамерявам да се развеждам. На оная първа среща му обясних възможно най-малко. Бях изумена, когато ми поиска чудовищното възнаграждение от пет шилинга на час, за да се заеме с разследването. Но реших, че нямам друг избор. Приех той да започне на другия ден и да се срещнем повторно след седмица.

От първия доклад на господин Харис научих, че според онези, които прекарват почти изцяло работното време в някаква кръчма на име „Мускетарят“ в Челси, баща на детето на Ребека Салмън бил Чарли Тръмпър и че ако го попитали ребром дали това отговаря на истината, той дори не опитвал да отрече. Сякаш за да го докаже, броени дни след раждането на детето те с госпожица Салмън се били оженили без излишен шум в гражданското на Челси.

Господин Харис обясни и че не е представлявало трудност да се сдобие с акта за раждане на детето. Той потвърждаваше, че Даниъл Джордж Тръмпър е син на Ребека Салмън и на Чарли Джордж Тръмпър, живеещи на Челси Терас номер сто четирийсет и седем. Направи ми впечатление и че момчето е кръстено на двамата си дядовци. В следващото писмо до Гай приложих и препис от акта за раждане. Съобщих му и някои дребни подробности за сватбата и че подполковник Хамилтън е бил назначен за председател на управителния съвет на „Тръмпър“, бях ги научила от Харис. Да ви призная, смятах, че съм приключила с въпроса.

След половин месец обаче получих писмо от Гай, което очевидно се беше разминало с моето. В него той обясняваше, че сър Данвърс е влязъл във връзка с командващия на полка полковник Форбс, който решил, че Гай е застрашен от съдебен иск за неспазено обещание, затова го изправил пред нещо като другарски съд, състоящ се от неколцина полкови офицери — да обяснява какви отношения е имал с госпожица Салмън.

Без да губя и миг, седнах и написах на полковник Форбс дълго-предълго писмо: Гай явно не бе в положение да представи всички доказателства, до които бях успяла да се добера. Отново приложих препис от акта за раждане, та полковникът да разбере веднъж завинаги, че синът ми не е имал нищо общо с тая Салмън. Без всякакви угризения на съвестта добавих уточнението, че подполковник Хамилтън е назначен за председател на управителния съвет на магазините на Тръмпър, длъжност, за която със сигурност се полага някакво парично възнаграждение. Защо да крия, дългите листове със сведения, които господин Харис ми предоставяше всяка седмица, се оказаха изключително ценни.

За известно време животът се върна в обичайното си русло. Джералд беше погълнат от задълженията си в парламента, аз пък се занимавах с дреболии от рода на това да подбера църковен настоятел на новия свещеник и хората, с които ще играя бридж.

Работата обаче се оказа по-дебела, отколкото си мислех: съвсем случайно разбрах, че вече не сме в списъка на гостите, поканени на венчавката на Дафни Харкорт-Браун с маркиз Уилтшир. Е, да, Пърси нямаше да е никакъв маркиз, ако баща му и брат му не бяха пожертвали живота си на Западния фронт. Но от хора, присъствали на церемонията, разбрах, че подполковник Хамилтън и Тръмпърови са били и в „Сейнт Маргарет“, и на гощавката след това.

През това време господин Харис ме държеше в течение за Тръмпърови и за тяхната разрастваща се търговска империя. Да ви призная, никога не съм се вълнувала от търговски сделки, това бе свят, напълно чужд за мен. И все пак не спрях частния детектив, когато той се впусна да ми дава полезни сведения за противниците на Гай.

След няколко седмици получих от полковник Форбс бележка, с която той ми благодареше за писмото, но ако не броим това, не знаех нищо за несретите на Гай. Ето защо реших, че всичко е наред и че скалъпените небивалици на подполковник Хамилтън са получили презрението, което заслужават.

После една юнска сутрин следващата година мъжът ми Джералд беше повикан в Министерството на войната — той реши, че е свързано с някакви обичайни парламентарни дела.

Следобед се прибра най-неочаквано на Честър Скуеър и ме накара да седна и да изпия чаша голямо уиски, подир което каза, че имал да ми съобщава неприятни новини. Рядко съм го виждала толкова мрачен и се запитах какво ли толкова го е принудило да се върне вкъщи посред бял ден.

— Гай е напуснал полка — оповести свъсен Джералд. — Връща се в Англия веднага щом оформят книжата.

— Как така се връща? — изумих се аз.

— Не ми посочиха причина — отвърна мъжът ми. — Днес сутринта ме повикаха в Министерството на войната, при Били Кътбърт, който също беше навремето в нашия полк. Та той ми съобщи, че ако Гай не бил напуснал полка, са щели да го разжалват. Помоли да си остане между нас.

Докато чаках Гай да се прибере в Англия, отново прегледах най-внимателно всички предоставени от господин Харис сведения — колкото и дребни и незначителни да ми се струваха те — за бързо разрастващата се империя на Тръмпър. Сред купищата страници, с които частният детектив ме отрупваше — безспорно за да оправдае чудовищното си възнаграждение — се натъкнах на нещо, което, както подозирах, бе важно за Тръмпърови точно толкова, колкото за мен — доброто име на сина ми.

Поразпитах където трябва, една неделна сутрин огледах имота и в понеделник се обадих по телефона на посредническа фирма „Савил“, за да кажа, че съм готова да купя въпросния имот за две хиляди и петстотин лири стерлинги. По-късно същата седмица посредникът ме потърси, за да ми съобщи, че някой — както реших, Тръмпърови — бил предложил три хиляди.

— Аз давам четири хиляди — оповестих и затворих.

По-късно същия следобед посредниците потвърдиха, че вече съм собственица на трийсет и седемте жилища, разположени на Челси Терас, от номер двайсет и пет до номер деветдесет и девет. Увериха ме, че веднага ще уведомят представителя на Тръмпър коя е новата му съседка.

[1] Частни училища, най-често интернати, за момчета от 8 до 13 години, подготвящи ги за привилегированите частни гимназии. — Б.пр. ↑

[2] Привилегирована частна мъжка гимназия. — Б.пр. ↑

[3] Така навремето са наричали Първата световна война. — Б.пр. ↑

[4] Хенри Темпъл Палмърстън, английски държавник, премиер-министър на Великобритания (1855 — 1865). — Б.пр. ↑

23.

Един мразовит следобед на септември 1922 година, малко след като Гибсън бе вдигнал съдовете от следобедния чай, Гай Трентам се върна на Честър Скуеър номер деветнайсет. Майка му никога нямаше да забрави този случай, защото, когато синът й влезе в дневната, тя едва го позна. Госпожа Трентам тъкмо бе седнала да пише писмо, когато икономът оповести:

— Капитан Гай.

Тя се обърна и видя как синът й влиза в стаята и отива при камината, където застана разкрачен с гръб към жаравата. Впери изцъклени очи някъде пред себе си, но не каза нищо.

Госпожа Трентам бе благодарна, че този следобед съпругът й участва в прения в Камарата на общините и се очаква да се прибере чак след гласуването в десет вечерта.

Гай очевидно не се беше бръснал от няколко дни. Косата му плачеше за гребен, униформата, ушита само преди три години по поръчка в „Гийвс“[1], бе направо неузнаваема. Опърпаният младеж продължи да стои разтреперан, с гръб към огъня, после по едно време се обърна към майка си. Чак сега госпожа Трентам забеляза, че синът й държи под мишница пакет, увит в амбалажна хартия.

Макар да не й беше студено, тя също потрепери. Продължи да седи зад писалището — не изпитваше желание да прегърне първородния си син и да наруши мълчанието.

— Какво ти казаха, мамо? — изрече накрая Гай с разтреперан, някак несигурен глас.

— Нищо съществено. — Тя го погледна изчакващо. — Казаха само, че си напуснал полка по своя воля и че ако не си го направил, са щели да те разжалват.

— Това поне е вярно — призна младежът. Най-сетне сложи пакета, който държеше, върху масата до него. — Но само защото се съюзиха срещу мен.

— Кои?

— Подполковник Хамилтън, Тръмпър и момичето.

— Хубава работа! Излиза, че макар и да му писах, полковник Форбс е повярвал на госпожица Салмън! — възкликна ледено госпожа Трентам.

— Да, повярва на нея. Подполковник Хамилтън и досега има много приятели в полка и някои само това и чакаха — да се хванат за обвиненията му, за да отстранят своя съперник.

Госпожа Трентам загледа как синът й пристъпва притеснено от крак на крак.

— Но аз смятах, че всичко вече е изяснено. Все пак актът за раждане…

— Да, всичко щеше да е ясно, ако актът беше подписан и от Чарли Тръмпър, и от момичето, лошото обаче е, че под него стои само един подпис — на госпожица Салмън. За капак подполковник Хамилтън я е посъветвал да ме съди за неизпълнено обещание и да посочи мен като баща на детето. Въпреки че съм напълно невинен, ако тя го беше направила, доброто име на полка щеше да пострада непоправимо. Затова реших, че нямам друг избор и трябва да постъпя като достоен мъж — да напусна. — Той допълни вече с повече горчилка в гласа: — И то само защото Тръмпър се е уплашил, че истината може да излезе наяве.

— За какво говориш, Гай?

Той не погледна майка си, само се дръпна от камината и отиде при шкафа с напитките, където си наля голямо уиски. Не се и докосна до сифона с газираната вода и отпи голяма глътка от уискито. Майка му продължи да мълчи — чакаше го да се доизкаже.

— След втората битка при Марна подполковник Хамилтън ми нареди да проведа разследване дали Тръмпър не се е държал като страхливец на бойното поле — рече Гай и се върна при камината. — Мнозина бяха на мнение, че той трябва да бъде изправен пред военен съд, ала единственият свидетел, редник Прескот, бе убит от заблудил се куршум само на няколко метра от нашите окопи. Като последния глупак се хванах да преведа Прескот и Тръмпър до нашите позиции и когато Прескот се свлече, покосен от куршума, се обърнах и видях върху лицето на Тръмпър злорада усмивка. Изсъска ми само: „Не ти провървя, капитане, сега вече нямаш свидетел“.

— Каза ли тогава на някого за случилото се?

Гай се върна при шкафа с напитките и си наля още една чаша.

— На кого да кажа? Прескот вече не беше жив, за да потвърди. Можех да направя ако не друго, то да се постарая редникът да бъде награден посмъртно с орден. Дори и с цената на това Тръмпър да се измъкне сух от водата. По-късно установих, че той отказал дори да потвърди моя разказ за случилото се на бойното поле, заради което насмалко да се размина с Военния кръст.

— А сега, след като успя да те принуди да напуснеш полка, няма с какво да докажеш, че лъже.

— Нямаше да имам, ако Тръмпър не бе допуснал глупава грешка, която може да го изобличи.

— Каква?

— Докато битката беше в разгара си — продължи Гай вече малко по-самоуверено, — се притекох на помощ на двамата мъже, за които ти говоря. Заварих ги да се крият в полуразрушена от обстрела църква. Реших да останем там, докато се мръкне, после да ги преведа до нашите окопи. Докато чакахме на камбанарията слънцето да залезе, Тръмпър помисли, че съм заспал, аз обаче го видях как се връща долу в църквата и взима от олтара великолепна картина с изображение на Богородица и Младенеца. Продължих да го наблюдавам и забелязах, че пъха картината във войнишката торба. Не му казах нищо, знаех, че това ще докаже неговото двуличие. Така де, по-късно можехме преспокойно да занесем картината обратно в църквата. Веднага щом се върнахме в тила, наредих торбата на Тръмпър да бъде претърсена, за да заповядам да го задържат за кражба. Но за моя изненада картината я нямаше.

— И сега как ще ти помогне всичко това?

— Картината се появи отново.

— Появила се е отново ли?

— Да — потвърди по-бодро Гай. — Дафни Харкорт-Браун ми спомена, че я е видяла върху стената на дневната у Тръмпър, и дори ми я описа най-подробно. Веднага разбрах, че това е същата картина с Богородица и Младенеца, която Тръмпър навремето открадна от църквата.

— Дори и да е така, докато платното е у него, не може да се направи почти нищо.

— Вече не е у него. Затова и съм се предрешил така.

— Престани да ми говориш с недомлъвки — скастри го майка му. — Обясни ми като хората, Гай.

— Днес сутринта отидох у Тръмпър и казах на икономката, че с господаря й сме воювали заедно на Западния фронт.

— Не си ли постъпил неразумно, Гай?

— Представих й се като Фаулър, като ефрейтор Денис Фаулър, и обясних, че от известно време се опитвам да се свържа с Чарли. Знаех, че не си е у дома, само преди няколко минути го бях видял, че влиза в един от магазините си на Челси Терас. Камериерката ме изгледа подозрително и помоли да съм почакал в антрето, а тя щяла да се качи и да каже на госпожа Тръмпър, че съм тук. Така разполагах с достатъчно време да се промъкна в дневната и да взема картината от мястото, където Дафни бе споменала, че я е видяла. Излязох от къщата още преди да са се досетили защо изобщо съм идвал.

— Сега обаче ще се оплачат в полицията, че картината е изчезнала, и теб ще те задържат.

— Изключено — успокои я Чарли, после вдигна от масата пакета и се зае да маха амбалажната хартия, в която беше увит. — Последното, което Тръмпър би допуснал, е полицията да се добере до това.

Той подаде на майка си малкото маслено платно. Тя се взря в картината.

— От тук нататък аз ще се занимавам с господин Тръмпър — каза госпожа Трентам без повече обяснения. Гай се усмихна за пръв път, откакто бе влязъл в къщата. — Сега обаче — продължи майка му — трябва да насочим вниманието си към по-важния въпрос — какво ще правиш в бъдеще. Още съм убедена, че мога да те уредя в Сити. Вече разговарях с…

— Няма да стане, мамо, знаеш го. Засега за мен няма бъдеще в Англия. Поне докато не бъде махнато позорното петно, което ми лепнаха. При всички положения не изгарям от желание да се размотавам из Лондон колкото да обяснявам на приятелките, с които играеш бридж, защо не съм с полка в Индия. Не, налага се да замина за чужбина, докато нещата се поуталожат.

— В такъв случай ми трябва малко време да помисля — отвърна майка му. — Ти се качи горе, вземи си вана и се обръсни, после се преоблечи в чисти дрехи. А аз ще реша какво да предприемем.

Веднага щом Гай излезе от помещението, госпожа Трентам се върна при писалището и заключи картината в долното ляво чекмедже. Прибра ключа в дамската си чанта и насочи вниманието си към по-неотложния въпрос: какво да направи, за да защити името на Трентам.

Докато гледаше през прозореца, в съзнанието й съзря план, който вероятно щеше да погълне доста от средствата й — и без това на изчерпване — въпреки това обаче щеше да й осигури малко време, през което тя да изобличи Тръмпър като крадец и лъжец и да докаже, че синът й е невинен.

Спомни си, че в касата в спалнята й има всичко на всичко петдесет лири стерлинги, но от двайсетте хиляди лири, които веднага след сватбата баща й беше внесъл в банката, й бяха останали цели шестнайсет хиляди. „В случай че възникнат непредвидени обстоятелства“, й беше казал пророчески той.

Госпожа Трентам извади от чекмеджето лист хартия и нахвърли върху него списък. Знаеше прекрасно, че след като синът й напусне довечера Честър Скуеър, тя вероятно няма да го види скоро. След четирийсет минути погледна какво е написала:

50 лири стерлинги (в брой)

Сидни

Макс Харис

шинел

5000 лири стерлинги (чек)

„Бентли“

картина

квартален полицейски участък

Мислите й бяха прекъснати от Гай, който, след като се върна в дневната, приличаше малко повече на сина, когото госпожа Трентам помнеше. Намачканата униформа бе заменена с куртка и брич, лицето, макар и възбледо, бе гладко избръснато. Майка му сгъна листа хартия — вече бе решила какво точно трябва да се направи.

— А сега седни и ме слушай внимателно — подкани тя.

Гай Трентам излезе от къщата на Честър Скуеър малко след девет, около час преди баща му да се върне от Камарата на общините. Разполагаше с петдесет и три лири стерлинги в брой, както и с чек за пет хиляди лири, старателно прибран във вътрешния джоб. Беше обещал да пише на баща си веднага щом пристигне в Сидни и да му обясни защо е заминал направо за Австралия. Майка му се бе зарекла, че докато него го няма, ще стори всичко по силите си, за да изчисти петното върху доброто име на своя син, така че някой ден той да се върне в Англия и напълно оневинен, да заеме полагащото му се място като глава на семейството.

Оная вечер само двама от слугите бяха видели капитан Трентам — господарката им нареди да не споменават на никого, че той е идвал, особено на съпруга й, в противен случай ще бъдат уволнени.

Последното, което госпожа Трентам трябваше да направи оная вечер, преди мъжът й да се е прибрал, бе да звънне по телефона в кварталния полицейски участък. Оплакването за кражбата бе прието от някой си полицай Ригли.

През седмиците, докато чакаше да получи писмо от сина си, госпожа Трентам не седеше със скръстени ръце. В деня, след като Гай отплава за Австралия, тя направи едно от редовните си посещения в хотел „Сейнт Агнес“ — отиде с увития наново пакет под мишница и го връчи на господин Харис, после му даде най-подробни напътствия.

Два дни по-късно детективът потвърди, че портретът на Богородица и Младенеца е оставен в заложна къща „Бентли“, но няма да бъде продаван в продължение най-малко на пет години, когато залогът изтичаше. Харис връчи на клиентката си снимка на картината и квитанцията. Тя прибра снимката в дамската си чанта, но не си направи труда да попита детектива какво е станало с петте лири стерлинги, които са му дали за картината.

— Браво на вас — похвали го тя и остави чантата отстрани на стола. — Справяте се чудесно.

— Искате ли да насоча когото трябва в Скотланд Ярд към заложна къща „Бентли“? — попита Харис.

— В никакъв случай — рече госпожа Трентам. — Възлагам ви да проведете малко разследване за картината, преди да я е видял някой друг, а после, ако сведенията ми се окажат верни, платното ще бъде обявено за продан в „Сотби“.

[1] Верига от магазини и ателиета за мъжко облекло, специализирана в направата на военни и морски униформи. — Б.пр. ↑

24.

— Добро утро, уважаема госпожо. Извинявайте, че ви безпокоя — рече полицаят, когото Гибсън представи като инспектор Ричардс.

— Не се притеснявайте — отвърна госпожа Трентам.

— Всъщност се надявах да видя не вас, госпожо Трентам, а синът ви капитан Гай Трентам — обясни инспекторът.

— В такъв случай ви чака дълъг път, инспекторе.

— Не ви разбрах, драга ми госпожо.

— Синът ми — натърти домакинята — защитава интересите на семейството в Австралия, където е съдружник в голяма фирма за продажба на едър рогат добитък.

Ричардс не успя да прикрие изненадата си.

— И откога е там, уважаема госпожо?

— От доста време, инспекторе.

— По-точно?

— Капитан Трентам напусна Англия през февруари 1920 година и замина за Индия, за да изпълни дълга си към своя полк. Вероятно знаете, че за втората битка при Марна беше удостоен с Военен кръст. — Тя кимна към полицата над камината. Инспекторът наистина бе възхитен. — Той, разбира се, не е смятал никога да се посвещава на въоръжените сили — продължи домакинята, — тъй като открай време възнамерявахме да прекара известно време в колониите, а после да се върне и да поеме имотите ни в Бъркшир.

— А идвал ли си е в Англия, преди да поеме задълженията си в Австралия?

— За съжаление не, инспекторе — отвърна госпожа Трентам. — Веднага след като напусна полка, замина направо за Австралия. Съпругът ми, който, както със сигурност знаете, е депутат от Западен Бъркшир, ще потвърди точните дати.

— Надали се налага да го притесняваме, уважаема госпожо.

— А бихте ли ми казали защо изобщо търсите сина ми?

— Провеждаме разследване за кражбата на една картина в Челси.

Госпожа Трентам не каза нищо, затова детективът продължи:

— В квартала е бил забелязан човек, който отговаря на описанието на сина ви и е бил облечен в износен шинел. Надявахме се да ни помогнете в издирването.

— Кога е извършено престъплението?

— Миналия септември, уважаема госпожо, но тъй като картината и досега не е намерена, още разследваме случая…

Понавела глава, домакинята слушаше много внимателно.

— Доколкото разбрах обаче, собственикът на картината е решил да оттегли обвинението, ето защо в скоро време вероятно ще го минем към дело. Това вашият син ли е? — попита инспекторът и посочи снимката на Гай в парадна униформа върху страничната масичка.

— Да, той е, инспекторе.

— Не отговаря на описанието, което ни дадоха — отбеляза полицаят доста озадачен. — При всички положения, както подчертахте, по това време той очевидно е бил в Австралия. Желязно алиби.

Ричардс се усмихна мазно-мазно, ала изражението върху лицето на госпожа Трентам не се промени.

— Нали не намеквате, че синът ми е замесен по един или друг начин в кражбата? — попита тя хладно.

— Разбира се, че не, уважаема госпожо. Просто се натъкнахме на шинел, за който от шивашко ателие „Гийвс“ на Савил Роу потвърдиха, че са ушили на капитан Трентам. Носеше го възрастен войник, който…

— Значи сте намерили крадеца! — отсече презрително госпожа Трентам.

— Не бих казал, уважаема госпожо. Въпросният господин е само с един крак.

Домакинята отново не се размекна.

— В такъв случай ви предлагам да се обадите в полицейския участък на Челси — натърти тя. — Убедена съм, че те ще ви дадат повече подробности по случая.

— Но аз съм именно от полицейския участък в Челси! — възкликна още по-озадачен инспекторът.

Госпожа Трентам стана от канапето, отиде бавно при писалището, издърпа едно от чекмеджетата и извади лист хартия, който връчи на Ричардс. Той прочете написаното на него и се изчерви. Върна документа на госпожа Трентам.

— Извинявайте много, уважаема госпожо. Нямах представа, че сте се оплакали как същия ден шинелът е изчезнал. Веднага щом се върна в участъка, ще си поговоря с полицай Ригли, още е съвсем младичък. — Госпожа Трентам не прояви съпричастност към притесненията на инспектора. — Е, да не ви отнемам повече време — рече той. — Не ме изпращайте, тръгвам си.

Госпожа Трентам изчака да чуе как вратата се затваря след него, после вдигна телефонната слушалка и помоли да я свържат с един човек в Падингтън.

Поръча нещо на частния детектив и затвори.

Госпожа Трентам разбра, че Гай е пристигнал благополучно в Австралия, когато чрез банка в Сидни от „Кутс и сие“[1] осребриха чека. След още месец и половина пристигна и обещаното писмо до баща му. Когато Джералд съобщи на жена си какво пише в него и обясни, че Гай се е хванал във фирма за продажба на едър рогат добитък, тя се престори на учудена от постъпката на сина си, твърде нетипична за него, съпругът й обаче не прояви особен интерес.

През следващите месеци от докладите на Харис се виждаше, че новоучреденото акционерно дружество на Тръмпър набира все по-голяма мощ, но госпожа Трентам се подсмихваше ехидно всеки път, сетеше ли се как за някакви си четири хиляди лири стерлинги е успяла да спре устремния му възход.

Тази усмивка се върна върху лицето й чак когато след време тя получи писмо от посредническа фирма „Савил“, откъдето й даваха възможност да стовари и върху Ребека Тръмпър същия съкрушителен удар, какъвто бе нанесла на Чарли Тръмпър, макар че този път това щеше да й струва малко по-скъпо. Госпожа Трентам провери с какви пари разполага в банката и доволна установи, че те са предостатъчно, за да осъществи набелязаната цел.

През годините от „Савил“ я бяха държали в течение какви магазини по Челси Терас са обявени за продан, тя обаче не се и опита да попречи на Трентам да ги купи, тъй като смяташе, че жилищните сгради, които притежава, са повече от достатъчни, за да осуетят дългосрочните му планове. Но когато й пратиха подробности за сградата на Челси Терас номер едно, госпожа Трентам веднага схвана, че този път обстоятелствата са съвсем различни. Магазинът не само беше ъглов и гледаше към Фулам Роуд, не само бе най-големият на улицата, но и в него се помещаваше утвърдена, макар и позападнала галерия, където произведенията на изкуството се продаваха на търг. Бе повече от очевидно, че госпожа Тръмпър се е готвила толкова години в колежа „Бедфорд“, а напоследък и в „Сотби“ именно с надеждата един ден да се сдобие с галерията.

В писмото, придружено с опис на инвентара и на стоката в галерията, от фирмата за недвижими имоти питаха госпожа Трентам дали желае те да я представляват на търга, който господин Фодъргил, сегашният собственик, възнамерявал да проведе сам.

Тя отговори още същия ден, като благодари и обясни, че предпочита сама да се яви на търга и да наддава за имота, съобщи им, че ще бъде признателна, ако от фирмата й пратят приблизителна оценка на галерията.

Отговорът на „Савил“ съдържаше доста „ако“ и „но“, тъй като според посредниците имотът бил твърде особен. Освен това те изтъкваха, че нямат необходимата подготовка, за да направят оценка на наличната стока в галерията. Все пак посочваха, че най-високата цена вероятно се движи в рамките на четири хиляди лири стерлинги.

През следващите няколко седмици госпожа Трентам можеше да бъде видяна да седи на задните редове в „Кристи“ и да наблюдава мълчаливо различните търгове. Нито веднъж не кимна и не вдигна ръка. Искаше да бъде сигурна, че когато дойде време и тя да наддава, ще познава достатъчно добре реда и изискванията.

Сутринта, за когато бе насрочен търгът на галерията, намираща се на Челси Терас номер едно, госпожа Трентам влезе в сградата, облечена в дълга червена рокля, която се стелеше по пода, и двайсетина минути преди началото на наддаването се разположи на третия ред. Постоянно шареше с поглед и не изпускаше от очи хората, които влизаха в залата и сядаха. Господин Рексол се появи няколко минути след нея и се намести насред първия ред. Беше мрачен, но преизпълнен с решимост. Изглеждаше точно както го бе описал и господин Харис: беше на четирийсет и пет-шест години, бе едър и плешивеещ. Беше толкова пълен, че изглеждаше значително по-стар. Беше мургав и наведеше ли глава, му се появяваха още няколко гуши. Именно тогава госпожа Трентам реши, че ако случайно не се сдобие със сградата на Челси Терас номер едно, една среща с господин Рексол ще й бъде само от полза.

Точно в десет без десет подполковник Хамилтън се появи заедно с двамата си колеги и седна точно зад госпожа Трентам. Тя го погледна, той обаче се направи, че не я забелязва. Търгът щеше да започне само след десет минути, а от госпожа и господин Тръмпър нямаше и следа.

От „Савил“ бяха предупредили госпожа Трентам, че не е изключено Тръмпър да прати да го представлява друг, но след всичко, което бе събрала през годините за него, тя не можеше да повярва, че той ще повери на друг наддаването. И не остана разочарована: точно когато часовникът зад катедрата показа десет без пет, в залата нахълта и Тръмпър. Беше няколко години по-възрастен, отколкото по времето, когато бе правена снимката в ръцете на госпожа Трентам, тя обаче не се усъмни и за миг, че това е именно той. Беше облечен в добре скроен костюм по последната мода, благодарение на който не личеше особено, че вече има проблеми с теглото. Усмивката рядко напускаше лицето му, макар че госпожа Трентам възнамеряваше в скоро време тя да помръкне. Тръмпър се държеше така, сякаш искаше всички да видят, че е дошъл: ръкува се и побъбри с мнозина, преди да седне на запазеното място точно до пътеката, няколко реда зад госпожа Трентам. Тя поизвърна стола, та да вижда и Тръмпър, и човека, който щеше да провежда търга, без да й се налага постоянно да гледа назад.

Най-неочаквано господин Тръмпър стана и се запъти към дъното на залата, колкото да вземе от масичката при входа един каталог и после да се върне отново на мястото си до пътеката. Госпожа Трентам веднага заподозря, че това изпълнение не е случайно. Тя огледа един по един редовете и макар да не видя нищо особено, това не разсея тревогата й.

Залата вече бе пълна, когато господин Фодъргил се качи на подиума с катедрата. Въпреки че бяха заети почти всички места, госпожа Трентам пак не откри сред присъстващите госпожа Тръмпър.

Още от мига, когато Фодъргил обяви първата сума, търгът не протече така, както госпожа Трентам беше очаквала и предвиждала. Честите й посещения от последния месец в „Кристи“ изобщо не я бяха подготвили: само след шест минути господин Фодъргил оповести:

— Имотът е продаден на госпожа Трентам за дванайсет хиляди лири стерлинги.

Тя беше бясна, че се е хванала да участва в такъв театър, макар и да бе спечелила магазина за произведения на изкуството и да беше нанесла съкрушителен удар на Ребека Тръмпър. Това обаче й бе струвало доста скъпо и сега госпожа Трентам дори не беше сигурна дали разполага с достатъчно пари, за да плати сумата, с която се е обвързала.

След осемдесет дни на душевни терзания, когато се чудеше дали да не отиде при мъжа си и дори при баща си, за да ги помоли да й дадат пари, госпожа Трентам накрая реши да пожертва хиляда и двестате лири стерлинги капаро и да се оттегли, за да ближе раните си. Другата възможност бе да признае на мъжа си какво точно се е случило онзи ден на Челси Терас номер едно.

Все пак имаше една награда за мъките й. Когато решеше да се отърве от откраднатата картина, вече нямаше да й се налага да се обръща към „Сотби“.

Месеците минаваха, госпожа Трентам редовно получаваше писма първо от Сидни, сетне и от Мелбърн, в които синът й разказваше как напредва във фирмата. Често я молеше и за още пари. Обясняваше, че колкото повече фирмата се разраствала, толкова повече капитал му бил нужен, та да запази акционерния си дял. За четири години през Тихия океан към банка в Сидни отпътуваха общо шест хиляди лири стерлинги, за които на госпожа Трентам не й се досвидя — все пак, както личеше, Гай напредваше главоломно в новото поприще. Тя бе повече от сигурна, че веднъж да изобличи Чарлс Тръмпър като крадец и лъжец, синът й ще се върне в Англия напълно оправдан в очите на всички, дори на баща си.

После най-неочаквано, точно когато госпожа Трентам бе започнала да смята, че може би е време да осъществи следващия етап от плана си, от Мелбърн се получи телеграма. Адресът, откъдето беше изпратена, не остави на госпожа Трентам друг избор, освен да замине незабавно за далечния град.

Същата вечер, докато се хранеха, тя съобщи на Джералд, че възнамерява да отплава час по-скоро за Австралия, новината обаче беше посрещната с любезно безразличие. Това не я изненада: от деня, когато преди близо четири години мъжът й бе ходил в Министерството на войната, името на Гай рядко се чуваше от устата му. Всъщност и в имението в Асхърст, и на Честър Скуеър имаше само един знак, че първородният й син изобщо съществува: снимката му в парадна униформа върху нощното шкафче и Военният кръст, който Джералд бе разрешил да остане върху полицата над камината.

Поне според Джералд те имаха само едно дете — Найджъл.

Джералд Трентам знаеше прекрасно как жена му разказва на всичките им приятели, и нейни, и негови, че Гай е преуспял съдружник в могъща фирма за продажба на едър рогат добитък с представителства из цяла Австралия. Той обаче отдавна бе престанал да вярва в такива небивалици, а напоследък дори не ги слушаше. Не питаше и какво прави по-големият му син, когато в пощенската кутия на Честър Скуеър се получеше плик, адресиран с прекалено познатия почерк.

Следващият параход, който по разписание заминаваше за Австралия — „Оронт“, трябваше да отплава в понеделник от Саутхамптън. Госпожа Трентам прати на адрес в Мелбърн телеграма, с която съобщи кога, горе-долу, пристига.

Петседмичното пътуване през двата океана й се стори безкрайно, особено при положение че тя предпочиташе да стои главно в каютата: не изгаряше от желание да завързва случайни познанства с пътниците на кораба или още по-лошо, да срещне някого, когото вече познава. Капитанът няколко пъти я покани да вечеря на неговата маса, госпожа Трентам обаче отказа.

След като параходът пусна котва в Сидни, тя остана в града колкото да си почине една нощ и продължи нататък към Мелбърн. Щом пристигна на гарата на Спенсър стрийт, взе такси, което да я откара право в кралската болница „Виктория“, където дежурната сестра й обясни сухо, че на сина й му остава да живее най-много една седмица.

Разрешиха й веднага да го види и придружавана от полицай, госпожа Трентам влезе в изолатора. Застана до леглото и се вгледа невярващо в лицето, което й се стори едва ли не непознато. Косата на Гай бе толкова оредяла и побеляла, лицето му бе прорязано от такива дълбоки бръчки, та госпожа Трентам изпита чувството, че стои край смъртния одър на мъжа си.

Някакъв лекари обясни, че такова състояние се срещало често след прочитане на присъдата и човек разберял, че отсрочка няма да има. Тя стоя близо час в долния край на леглото и си тръгна, без да е намерила сили да каже и думица на сина си. Но не допусна и за миг лекарите и сестрите в болницата да се досетят какво всъщност изпитва.

Вечерта отседна в тиха странноприемница в покрайнините на Мелбърн. Преди да се затвори в стаята, помоли само за едно младия съдържател господин Синклер-Смит, също преселник от Англия.

На другата заран отиде в най-старата адвокатска кантора в Мелбърн — „Асгарт, Дженкинс и сие“. Някакъв младеж, който според нея се държеше твърде свойски, я попита „какъв й е проблемът“.

— Бих искала да разговарям със старши съдружника — поясни госпожа Трентам.

— Тогава ще се наложи да отидете в чакалнята — рече й младокът.

Госпожа Трентам почака доста, докато господин Асгарт се освободи.

Старши съдружникът, възрастен мъж, който, ако се съди по облеклото, приличаше по-скоро на адвокат от Линкълнс Ин Фийлдс[2], отколкото от Виктория стрийт в Мелбърн, изслуша мълком тъжния й разказ и прие да се нагърби с уреждането на делата на Гай Трентам. Обеща и веднага да помоли за разрешение тленните останки на младежа да бъдат прекарани в Англия.

През седмицата, преди синът й да умре, госпожа Трентам ходеше всеки ден при него в болницата. Макар че почти не разговаряха, тя все пак научи нещо, което трябваше да уреди, преди да поеме обратно към Англия.

В сряда следобед отново посети адвокатската кантора „Асгарт, Дженкинс и сие“, за да се посъветва със старши съдружника какво може да се направи по въпроса. Възрастният адвокат я покани да седне и изслуша внимателно откровенията й. От време на време си записваше нещо в бележника. Мълча дълго, след като госпожа Трентам завърши разказа си.

— Ако не искате да се разбере, ще се наложи смяна на името — посъветва я той.

— Трябва да сме сигурни и че в бъдеще няма да се разчуе кой е бащата — настоя госпожа Трентам.

Възрастният адвокат сбърчи чело.

— За това се иска да се доверите изцяло на… — Той погледна името, което си беше записал. — На госпожица Бенсън.

— Платете й колкото трябва, само и само да мълчи — рече клиентката. — Банка „Кутс“ в Лондон ще се заеме с финансовите подробности.

Старши съдружникът кимна и макар че през следващите четири дни му се наложи да работи едва ли не до полунощ, той успя да подготви книжата, необходими, за да се изпълнят исканията на клиентката броени часове преди госпожа Трентам да замине за Лондон.

В шест часа и три минути сутринта на двайсет и трети април 1927 година дежурният лекар удостовери, че Гай Трентам е издъхнал, и на другия ден, придружавана от ковчега на сина си, госпожа Трентам пое скръбното си пътуване към Англия. Все пак бе доволна, че на континента само двама души знаят колкото нея: възрастен господин, който само след няколко месеца щеше да излезе в пенсия, и жена, която от тук нататък щеше да живее така, както допреди няколко дни не бе и мечтала.

Преди да отплава, госпожа Трентам прати на мъжа си телеграма, съдържаща възможно най-малко сведения, и пое към Саутхамптън безмълвно и анонимно, както бе и пристигнала. След като стъпи на английска земя, се прибра право на Честър Скуеър. Разказа на съпруга си най-подробно за трагедията и той от немай-къде склони на другия ден да пуснат в „Таймс“ некролог, който гласеше:

След дълго и мъчително боледуване капитан Гай Трентам почина трагично от туберкулоза. Погребението ще се състои във вторник, 8 юни 1927 г., в църква „Сейнт Мери“, Асхърст, графство Бъркшир.

Опелото бе отслужено от местния свещеник, който увери паството, че смъртта на Гай Трентам е злощастие за всички, които са го познавали.

Гай Трентам бе погребан в гроба, запазен за баща му. Майор Трентам и съпругата му, роднините и приятелите на семейството, енориашите и слугите си тръгнаха от гробището, свели глави.

През следващите няколко дни госпожа Трентам получи над сто съболезнователни писма, в едно-две от които се казваше, че ако не с друго, може да се утеши с мисълта, че има по-малък син, който да заеме мястото на Гай.

След ден снимката на по-големия брат върху нощното шкафче бе заменена с фотографията на Найджъл.

[1] Голяма търговска банка, основана през 1643 г. — Б.пр. ↑

[2] Едно от четирите адвокатски сдружения в Лондон. — Б.пр. ↑

Чарли
1926 — 1945

25.

Двамата с Том Арнолд правехме обичайната за понеделник сутрин обиколка на магазините, когато той сподели с мен мнението си.

— Това няма да стане никога — отсякох аз.

— Вероятно сте прав, драги ми господине, но мнозина собственици на магазини са изпаднали в паника.

— Страхливци! — рекох аз. — Има близо един милион безработни, кой глупак ще рискува да вдига стачка!

— Дори да е така, задругата на собственици на магазини препоръчва на членовете си да заковат с дъски витрините.

— Сид Рексол ще препоръча същото и ако някой пекинез вдигне крак, за да се изпишка пред „Мускетарят“.

Върху устните на Том се мярна усмивка.

— Значи сте готов за схватка, господин Тръмпър?

— И още как! Този път ще подкрепям до дупка господин Чърчил. — Спрях, за да огледам витрината на магазина за шапки и шалове. — Колко души работят сега при нас?

— Седемдесет и един.

— И колко според теб смятат да стачкуват?

— Петима-шестима, най-много десетима, при това само онези, които членуват в профсъюза на търговските работници. Някои от служителите ни обаче вероятно няма да успеят да дойдат на работа заради стачката в градския транспорт.

— До довечера ми дай имената на всички, които не са сигурни, през седмицата ще поговоря с всекиго поотделно. Така поне ще убедя един-двама, че имат бъдеще в търговското дружество.

— Какво бъдеще, ако стачките продължат?

— Кога най-после ще проумееш, Том, че каквото и да се случи, то не може да повлияе на „Тръмпър“?

— Сид Рексол мисли…

— Той не може да мисли.

— Та той мисли, че през следващия месец за продан ще бъдат обявени най-малко три магазина, а ако избухне всеобща стачка, броят им може да бъде много по-голям. Миньорите убеждават хората…

— Когото и да убеждават, не могат да убедят Чарли Тръмпър — прекъснах го аз. — Уведоми ме веднага щом чуеш, че някой е решил да продава, защото аз и досега купувам.

— Когато всички останали продават!

— Точно тогава трябва да купуваш — отвърнах аз. — Човек трябва да се качва на трамвая именно когато останалите слизат от него. И така, дай ми имената, Том. Междувременно ще отскоча до банката — рекох накрая и се отправих към Найтсбридж.

В тихата си нова кантора на Бромптън Роуд Хадлоу ми съобщи, че в сметката на „Тръмпър“ има малко над дванайсет хиляди лири стерлинги — според него предостатъчно, за да се справим, ако случайно избухне всеобща стачка.

— И вие ли! — възкликнах отчаян аз. — Никога няма да избухне стачка. А и да избухне, ще продължи ден до пладне.

— Като последната война ли? — попита Хадлоу и ме погледна над полумесечинките на очилата си. — По природа съм си предпазлив, господин Тръмпър…

— А аз не съм предпазлив — прекъснах го. — Затова се пригответе да видите как тези пари ще влязат в употреба.

— Вече съм заделил близо половината сума, в случай че госпожа Тръмпър се пребори за Челси Терас номер едно — напомни ми той. — Остават й още… — Банкерът погледна календара върху стената. — Още трийсет и два дни.

— Предполагам, че чак до края ще ни държат в напрежение.

— Ако пазарът се срине, вероятно е по-разумно да не рискуваме всичко. Не смятате ли, господин Тръмпър?

— Не, не смятам, но именно заради това… — подхванах аз, ала овреме се овладях.

— Така е, така е — рече Хадлоу, от което се смутих още повече. — Именно заради това в миналото съм ви подкрепял безусловно — допълни той великодушно.

Трябва да призная, че от ден на ден всеобщата стачка изглеждаше все по-вероятна. Несигурността и липсата на увереност в бъдещето доведоха до това, че собствениците един по един започнаха да обявяват магазините за продан.

Купих първите два изключително изгодно, при условие че се разплатя веднага, и благодарение на бързината, с която Краудър изготви книжата, а Хадлоу отпусна парите, успях да добавя към имотите си и магазина за обувки, а сетне и аптеката.

Когато най-сетне, на четвърти май 1926 година, всеобщата стачка все пак започна, ние с подполковника излязохме на улицата още по изгрев-слънце. Тръгнахме от север на юг, за да проверим един по един магазините. Всички от задругата на Сид Рексол вече бяха заковали с дъски витрините на своите магазини, което поне за мен бе равнозначно на капитулация пред стачниците. Въпреки това подкрепих подполковника, когато той предложи да „бъдем готови за бързи действия“: след като дам знак на Том Арнолд, той да има грижата за три минути всички тринайсет магазина да бъдат залостени. Предната събота бях наблюдавал как за радост на минувачите Том провежда няколко, както ги нарече той, „сухи тренировки“.

Макар че първата сутрин на стачката времето беше хубаво и по улиците бе пълно с народ, единствената отстъпка, която направих пред обстоятелствата, бе да махна изложената стока от тротоарите пред магазините на номер сто четирийсет и седем и сто трийсет и едно.

В осем часа Том Арнолд ми докладва, че от продавачите на работа не се били явили само петима въпреки невижданите задръствания, заради които градският транспорт се движеше с няколко часа закъснение. Един от отсъстващите всъщност бил болен.

Докато се разхождахме с подполковника напред-назад по Челси Терас, се случваше да ни изкрещят и някоя обида, аз обаче не усещах във въздуха да витае насилие и като теглим чертата, повечето хора бяха учудващо ведри. Няколко хлапета дори започнаха да ритат топка по улицата.

Едва на втората сутрин се появи първият признак на суматоха: някой метна тухла и разби витрината на номер пет, магазина за бижута и часовници. Видях как двама-трима непрокопсаници грабят от витрината кой каквото му падне и хукват презглава по улицата. Множеството настръхна и започна да скандира лозунги, ето защо дадох уговорения знак на Том Арнолд, който стоеше на петдесетина метра и тутакси свирна шест пъти със свирката. След три минути подполковникът се увери, че всичките ни магазини са заключени и залостени. Стоях и гледах как полицаите идват и задържат доста от стачниците. Въпреки суетнята след един час вече наредих на Том да отворят магазините, за да продължим да обслужваме клиентите така, сякаш не се е случило нищо. След три часа от железарския магазин бяха сменили витрината на номер пет — не че някой се бе залетял точно тази сутрин да си купува бижута.

В четвъртък само трима не се явиха на работа, аз обаче преброих на Челси Терас още три магазина със заковани с дъски витрини. Улиците изглеждаха много по-спокойни. Докато закусвах набързо, разбрах от Беки, че тая заран няма да има брой на „Таймс“: печатарите също стачкували, правителството обаче беше отвърнало на удара, като се бе заело само да издава вестник — „Бритиш Газет“, рожба на господин Чърчил — и в него пишеше, че железничарите и транспортните работници се връщали масово на работа. Въпреки това Норман Косгрейв, собственик на магазина за риба на номер единайсет, ми се оплака, че му е дошло до гуша, и попита колко съм готов да му броя за магазина. Сутринта се споразумяхме за цената и същия следобед отидохме в банката да приключим сделката. С едно телефонно обаждане се уверих, че Краудър се е погрижил всички необходими книжа да бъдат написани на машина, а когато отидохме в банката, Хадлоу вече бе попълнил чека и от мен се искаше само да сложа подпис. Веднага щом се върнах на Челси Терас, възложих на Том Арнолд да поеме магазина, докато намери нов управител, който да замени Косгрейв. По онова време не му казах нищо, но след като Том назначи едно момче от Билингсгейт, трябваше да минат няколко седмици, докато ужасната воня в магазина се разсее.

Официално стачката приключи на деветата сутрин и до края на месеца се сдобих с още седем магазина. Имах чувството, че постоянно снова от Челси Терас до банката и обратно, затова пък спазарих магазините толкова изгодно, та усмивката не слизаше от лицето на Хадлоу, макар той да ме предупреждаваше, че средствата ни са на изчерпване.

На следващото заседание на управителния съвет докладвах, че сега „Тръмпър“ притежава на Челси Терас двайсет магазина, повече, отколкото всички членове на задругата, взети заедно. Хадлоу обаче изказа мнението, че за доста време напред трябва да посветим усилията на това да заздравим позициите си, ако искаме новопридобитите магазини да постигнат същото качество и да отговарят на същите изисквания, както първите тринайсет. На онова заседание направих само още едно важно предложение, подкрепено единодушно от колегите ми: да поканим в управителния съвет и Том Арнолд.

И досега се изкушавах да прекарвам по някой и друг час на пейката срещу номер сто четирийсет и седем и да наблюдавам как Челси Терас се преобразява направо пред очите ми. За пръв път можех да направя разлика между магазините, които вече притежавах, и магазините, които ми предстоеше да купя, включително четиринайсетте, собственост на членовете на задругата на Рексол — да не забравяме и престижната сграда на номер едно и „Мускетарят“.

От търга бяха минали седемдесет и два дни и въпреки че продължаваше да пазарува от магазина за плодове и зеленчуци на номер сто четирийсет и седем, господин Фодъргил нито веднъж не спомена дали госпожа Трентам е изпълнила условията в договора. Джоан Мур пошушнала на жена ми, че наскоро бившата й господарка е била посетена от Фодъргил — готвачката не била чула какво си говорят, но било очевидно, че си подвикват.

Сетне, след седмица, при мен в магазина дойде Дафни и аз я попитах дали случайно не знае какво смята да прави госпожа Трентам.

— Стига си се занимавал с тази вещица — бе единственото, което Дафни ми каза по въпроса. — При всички положения — допълни тя — деветдесетте дни изтичат съвсем скоро и мен ако питаш, не е зле да се притесняваш повече за Част втора, отколкото за паричните затруднения на госпожа Трентам.

— Така си е, права си. Но ако напредвам с това темпо, догодина няма да съм приключил — рекох аз, след като й избрах дванайсет съвършени сливи и ги сложих на кантара.

— Много си припрян, Чарли. Защо вечно гониш срокове?

— Защото това ме зарежда със сили.

— Да де, но Беки ще бъде не по-малко възхитена от теб, ако приключиш една година по-късно.

— Няма да е същото — възразих аз. — Просто трябва да работя повечко.

— В денонощието има само двайсет и четири часа — напомни ми Дафни. — Дори за теб.

— Е, поне за това нямам никаква вина.

Тя се засмя.

— А Беки напредва ли с доктората за Луини?

— Написа го. Остава й да провери окончателната чернова от трийсет хиляди думи, пак е по-напред от мен. Но покрай тази стачка, покрай новите магазини, които купих, да не говорим пък за госпожа Трентам, дори не ми остава време да заведа Даниъл на мач на „Уест Хам“.

Сложих покупките в голяма кесия от амбалажна хартия.

— А Беки разбра ли какво си намислил? — попита ме Дафни, докато ми подаваше банкнота от десет шилинга.

— Не, гледам да не отсъствам дълго, освен ако тя не се е забавила в „Сотби“ или не описва някоя голяма сбирка. Още не е забелязала, че ставам в четири и половина — именно тогава работя най-усърдно.

Подадох й плика с покупките и рестото от седем шилинга и десет пенса.

— И ти не си поплюваш — отбеляза жената. — Между другото, още не съм посветила Пърси в малката ни тайна, но изгарям от нетърпение да видя изражението върху лицата им, когато…

— Шшшт, на никого нито дума.

Случва се дълго да се стремиш към нещо и после да го получиш точно когато най-малко очакваш.

Онази сутрин обслужвах клиентите в магазина на номер сто четирийсет и седем. Боб Мейкинс винаги се дразнеше, ако запретнех ръкави, но наистина ми беше приятно да си бъбря със старите клиенти, а напоследък единствено от тях можех да науча някоя и друга клюка, а също да разбера какво мислят за останалите магазини. Въпреки това трябва да си призная, че когато дойде редът на господин Фодъргил, опашката се бе проточила чак до бакалията, която, както знаех, Боб още смяташе за конкуренция.

— Добро утро — поздравих аз Фодъргил. — Какво да бъде днес, драги ми господине? Имаме много хубави…

— Дали е възможно да поговорим насаме, господин Тръмпър?

Бях толкова изненадан, че не отговорих веднага. Знаех, че госпожа Трентам разполага с още девет дни, за да изпълни договора, и не очаквах дотогава да науча някакви новини. Така де, сигурно и тя си имаше своите Хадлоу и Краудър, които да й движат книжата.

— Опасявам се, че единственото място, където можем да разговаряме, е складът — предупредих аз Фодъргил. Свалих зелената престилка, оправих ръкавите на ризата и си облякох сакото. — В жилището горе се е нанесъл управителят — обясних и поведох собственика на галерията към дъното на помещението.

Поканих го да седне на преобърната щайга от портокали и придърпах втора. Разположихме се един срещу друг, точно като шахматисти. Мина ми през ума, че ще обсъждам в доста странна обстановка най-важната сделка в живота си. Опитах се да запазя спокойствие.

— Ще говоря без недомлъвки — подхвана Фодъргил. — От няколко седмици не съм се виждал с госпожа Трентам, а напоследък тя отказва дори да разговаря с мен по телефона. И не само това — от „Савил“ ми дадоха да разбера, че не им е наредено да приключат от нейно име сделката. Дори подметнаха, че доколкото схванали, госпожата вече не проявявала интерес към помещението.

— Въпреки това си прибрахте капарото от хиляда и двеста лири стерлинги — напомних му аз и сподавих усмивката.

— Не го отричам — потвърди мъжът. — Но оттогава съм се заел с други неща, а и общата стачка…

— Съгласен съм, времената са тежки — рекох му аз.

Усетих как по дланите ми избива пот.

— Да де, но вие никога не сте криели желанието си да станете собственик на галерията.

— Вярно е, ала след търга купих с парите, които бях заделил за нея, няколко други магазина.

— Знам, господин Тръмпър. Сега обаче съм склонен да се споразумеем за далеч по-разумна цена…

— Както безспорно помните, бях готов да броя три хиляди и петстотин лири стерлинги.

— Стига да не ме лъже паметта, последната сума, която посочихте, беше девет хиляди лири.

— Тактика, господин Фодъргил, най-обикновена тактика. Както със сигурност схващате, и през ум не ми е минавало да давам девет хиляди.

— Но жена ви посочи при наддаването сума от пет хиляди и петстотин лири, дори и да забравим, че след това заяви как е готова да даде единайсет хиляди.

— Не мога да го отрека — потвърдих аз. — Но тъй като сте ерген, господин Фодъргил, вероятно не знаете, че ние в Ийст Енд гледаме на съпругите като на източник единствено на неприятности и разправии.

— Готов съм да продам галерията за седем хиляди — натърти човекът. — Но само на вас.

— Ще я продадете и за пет хиляди — възразих аз, — стига някой изобщо да прояви интерес.

— И дума да не става! — отсече господин Фодъргил.

— След девет дни ще бъдете на друго мнение, но нека ви кажа какво ще направя — допълних аз и се надвесих толкова много напред, че още малко, и да падна от щайгата. — Ще зачета думата, дадена от жена ми, и ще ви броя пет хиляди и петстотин лири стерлинги, които, да ви призная, бяха и таванът, определен ни от управителния съвет, но само при условие, че до полунощ подготвите всички документи и ми ги донесете да ги разпиша. — Фодъргил отвори уста да се възмути. — Това, разбира се, не би трябвало да ви затрудни — допълних, докато той не е възроптал. — Договорът е върху писалището ви от осемдесет и един дни. Единственото, което остава да сторите, е да смените името и да смъкнете цифрата. А сега ще извинявате, господин Фодъргил, но трябва да се връщам при клиентите.

— Никой досега не се е държал така грубиянски с мен — оповести мъжът и скочи разгневен.

Обърна се и излезе, оставяйки ме сам в склада.

— Аз пък никога не съм твърдял, че не съм грубиян — казах на преобърнатата щайга.

След като прочетох на Даниъл още една глава от „През лупата“[1] и го изчаках да заспи, слязох долу, за да вечеряме с Беки. Докато тя ми сипваше от супата, й разказах най-подробно какво сме разговаряли с Фодъргил.

— Жалко! — беше първата й реакция. — По-добре да беше дошъл при мен. Сега вече никога няма да притежаваме галерията на номер едно…

Продължи да се тюхка и докато си лягаше. Угасих газеника върху нощното шкафче и си помислих, че Беки може би е права. Тъкмо бях започнал да се унасям, когато чух, че долу на входната врата се звъни.

— Минава единайсет и половина — рече сънено Беки. — Кой ли е по това време?

— Човек, който знае какво е краен срок — предположих аз и отново запалих осветлението.

Станах, заметнах се с халата и слязох да отворя.

— Заповядайте, влезте в кабинета, нощна птицо — казах аз, след като поканих господин Фодъргил вътре в къщата.

— Благодаря, Чарлс — отвърна той.

И аз не знам как се сдържах да не се разсмея, докато махах от писалището „Математика. Част втора“, за да бръкна в чекмеджето с чековете на акционерното дружество.

— Ако не ме лъже паметта, пет хиляди и петстотин лири стерлинги, нали така? — попитах, после отвих капачката на писалката и погледнах часовника върху полицата над камината.

В единайсет часа и трийсет и седем минути вечерта се разплатих окончателно с господин Фодъргил за галерията на Челси Терас номер едно.

Скрепихме сделката с ръкостискане и изпратих бившия галерист. Когато се качих отново горе в спалнята, за своя изненада видях, че Беки седи на писалището.

— Какво правиш? — попитах я.

— Пиша предизвестието, че напускам „Сотби“.

Докато чакахме след месец Беки да поеме като управител галерията на номер едно, Том Арнолд се запретна да я ремонтира основно. Даваше си сметка, че се надявам новата ни придобивка бързо да се превърне във флагман на цялата империя „Тръмпър“, въпреки че за ужас на Хадлоу цените вече наистина наближаваха тези на боен кораб.

В петък, шестнайсети юли 1926 година, Беки напусна „Сотби“. В седем часа на другата заран се нагърби с отговорността да продължи ремонта на галерията, та да освободи Том и той да се върне към обичайните си задължения. Веднага реши да превърне сутерена в хранилище — галерията щеше да остане на партерния етаж, а залата за търгове — на първия.

Беки и специалистите й щяха да се настанят на втория и третия етаж, а последният етаж, където преди се бе намирало жилището на господин Фодъргил, щеше да бъде преобзаведено така, че там да се помещава администрацията на акционерното дружество. Една от залите бе превърната в чудесна заседателна зала, където да се провеждат съвещанията на управителния съвет.

На седемнайсети октомври 1926 година той се събра за пръв път в пълен състав на Челси Терас номер едно.

Само три месеца след като напусна „Сотби“, Беки вече бе „отмъкнала“ за екипа си общо седем души от общо единайсет, които работеха там, и още четирима от „Бонам“ и „Филипс“. На следващото заседание на управителния съвет ни предупреди, че й трябват три години, за да изплати дълговете, натрупани покрай покупката и ремонта на галерията, и вероятно още три, докато бъде сигурна, че е в състояние да внесе своя принос в увеличаване печалбите на дружеството.

— Е, не е като първия ми магазин — казах аз на присъстващите. — Само за три седмици излязохме на печалба, господин председателю.

— Стига си злорадствал, Чарли Тръмпър — не забравяй, че не продавам картофи — сопна се жена ми.

— О, не го забравям — отвърнах аз и на двайсет и първи октомври 1926 година, в чест на шестгодишнината от сватбата ни, й подарих маслена картина на Ван Гог — „Хора, ядящи картофи“.

Господин Рийд от галерия „Льофевр“, личен приятел на художника, ме увери, че платното има почти същата стойност, както картината в музея „Рийкс“. Бях принуден да се съглася, макар че първоначалната цена ми се видя доста солена, но след кратък пазарлък взех платното за шестстотин гвинеи.

Доста време на фронта на госпожа Трентам като че ли всичко беше мирно и тихо. Това ме притесняваше, понеже бях сигурен, че онази вещица отново крои нещо. Обявяха ли някой магазин за продан, все очаквах и тя да почне да наддава, за да ми го отнеме. Ако някъде на Челси Терас възникнеха неприятности, винаги подозирах, че и тя има пръст. Беки беше съгласна с Дафни, че вече съм започнал да страдам от мания за преследване, когато Арнолд ми съобщи, че тъкмо си бил поръчал нещо в пивницата на Рексол, когато по телефона му се обадила госпожа Трентам, кръчмарят обаче отишъл в служебното помещение отзад и Арнолд не успял да чуе нищо съществено. След тази случка Беки волю-неволю призна, че времето очевидно не е притъпило желанието на госпожа Трентам да си отмъсти.

Някъде през март Джоан ни съобщи, че два дни бившата й господарка си е стягала багажа, после са я откарали в Саутхамптън, където тя се качила на пътнически параход за Австралия. След седмица Дафни дойде на вечеря у нас на Гилстън Роуд и го потвърди.

— Можем само да предполагаме, драги мои, че е отишла да навести онзи непрокопсаник, сина си.

— Доскоро разправяше под път и над път какви невероятни успехи жънел синът й, защо не разгласи и сега какво е намислила?

— Нямам представа — призна си Дафни.

— Как мислиш, възможно ли е Гай да възнамерява да се прибере в Англия? Все пак нещата се поуталожиха.

— Съмнявам се — сбърчи чело жената. — Ако смяташе да се връща, не майка му, а той щеше да се качи на кораба, но в обратна посока. При всички положения, ако чувствата на баща му изобщо имат някакво значение, след като се прибере в имението в Асхърст, Гай няма да бъде посрещнат като блудния син.

— Тук има нещо гнило — споделих аз с нея. — Би трябвало да съществува обяснение за тайнствеността, с която госпожа Трентам се е обградила напоследък.

Три месеца по-късно, през юни 1927 година, подполковникът ми показа в „Таймс“ некролога на Гай Трентам.

— Каква ужасна смърт! — възкликна той.

Дафни отиде на погребението в енорийската църква в Асхърст, защото, както обясни по-късно, искала да види с очите си как заравят ковчега, за да повярва наистина, че Гай Трентам вече не е сред живите.

След време Пърси сподели с мен как едва е удържал жена си да не почне и тя заедно с гробарите да хвърля пръст върху капака на ковчега. Дафни пък каза как се съмнявала, че именно това е причина за смъртта на Гай, макар и да не разполагала с доказателства за противното.

— Поне вече няма да ти мътят водата — бяха последните думи на Пърси по въпроса.

Аз се свъсих.

— Първо нека погребат и госпожа Трентам до сина й и чак тогава ще повярвам в това.

[1] Детска книжка от Луис Карол. — Б.пр. ↑

26.

През 1929 година семейство Тръмпър се премести в по-голяма къща в Литъл Болтънс[1]. Дафни ги увери, че макар кварталът да е „малък“, са направили стъпка в правилната посока. Сетне погледна Беки и добави:

— Но все още, драги, сте твърде далеч от Итън Скуеър.

По случай новото жилище Тръмпърови организираха празненство, което за Беки имаше двойно значение — на другия ден й предстоеше да получи степен „Магистър на хуманитарните науки“. Пърси се заяде, че й е трябвало доста време, докато напише дисертацията, посветена на голямата любов на живота й — Бернардино Луини, ала тя отвърна, че това били камъни в градината на съпруга й.

Чарли дори не опита да се защити — само наля на Пърси поредното бренди и отряза връхчето на пурата.

— Утре Хоскинс ще ни закара на церемонията, ще се видим там — оповести Дафни. — Ако поне този път бъдат тъй любезни да ни сложат на някой от първите трийсет реда.

Чарли се зарадва, че местата на Дафни и Пърси са точно зад тях — този път те бяха достатъчно близо до сцената, за да виждат добре церемонията.

— Кои са тези? — попита Даниъл, когато на подиума излязоха четиринайсет достолепни възрастни господа, които бяха облечени в дълги черни роби с морави качулки и които седнаха по столовете.

— Ректорският съвет — обясни Беки на осемгодишния си син. — Именно те препоръчват кой да получи степен. Не задавай непрекъснато въпроси, Даниъл, хората наоколо ще се подразнят.

В този миг заместник-ректорът се изправи, за да прочете списъка с имената.

— Първо трябва да изчакаме да обяви кой получава бакалавърска степен и чак тогава ще стигне и до мен — рече Беки.

— Я не се надувай толкова, скъпа — усмихна се Дафни. — Някои от нас още помним как доскоро смяташе, че най-важният ден в живота ти е бил, когато си получила бакалавърска степен.

— Защо и татко си няма степен? — възкликна Даниъл и вдигна от пода програмата на майка си. — И той е умен като теб.

— Вярно е — съгласи се Беки. — Но за разлика от моя баща неговият не го е накарал да учи в училище.

Чарли се наведе към тях.

— Затова пък дядо му го е научил да продава плодове и зеленчуци, така че, докато е жив, да върши нещо полезно.

Даниъл замълча, за да осмисли двете противоположни мнения.

— Ако заместник-ректорът продължава със същото темпо, церемонията ще се проточи ужасно дълго — прошепна Беки след половин час, когато достолепният мъж бе достигнал едва до буквата „П“.

— Ще почакаме — отвърна ведро Дафни. — Ние с Пърси не бързаме, има много време до начало на надбягванията на хиподрума „Гудуд“.

— Виж, виж, мамо! — ахна Даниъл. — Открих в списъка още един Арнолд, още един Мур и още един Тръмпър.

— Тези имена се срещат доста често — отвърна Беки и докато наместваше момченцето пред себе си, не си направи труда да надзърне в списъка.

— Как ли изглежда, мамо? — не мирясваше Даниъл. — Всички Тръмпърови ли си приличат?

— Не, глупчо, срещат се в най-различни форми и размери.

— Но и малкото му име започва със същата буква, както на татко — допълни хлапето доста високо и хората, насядали три реда пред тях, се почувстваха участници в разговора.

— Шшшт! — спря го Беки, понеже двама-трима се обърнаха и ги изгледаха.

— Чарлс Джордж Тръмпър, бакалавър на математическите науки — обяви заместник-ректорът.

— И дори прилича на баща ти — подметна Чарли, после се изправи и отиде да си получи дипломата.

Всички заръкопляскаха още по-силно, щом научиха на колко години е новоизпеченият бакалавър. Беки зяпна невярващо, Пърси се зае да си бърше очилата, по нищо не личеше Дафни да е изненадана.

— Откога знаеш? — попита през стиснати зъби Беки.

— В деня, след като ти получи бакалавърската степен, Чарли се записа в колежа „Бъркбек“.

— Но кога е намирал време?

— Трябваха му осем години. Всеки ден, докато ти спеше сладко-сладко, той ставаше и учеше.

В края на втората година предвижданията на Беки за постъпленията от галерията на номер едно звучаха малко по-оптимистично. Месеците обаче минаваха, а дълговете си оставаха все тъй големи. Чак през третия месец на третата година Беки започна да намалява с малко главницата.

Тя се оплака пред управителния съвет, че макар и изпълнителният директор да помага с оборота, той не допринася с нищо за печалбата, защото вечно решава, че непременно трябва да откупи търсените експонати, и то на цена, която не включва търговската отстъпка.

— Затова пък, госпожо Тръмпър, създаваме много ценна сбирка от произведения на изкуството — напомни й веднъж той.

— Освен това пестите от данъците и правите разумни вложения — изтъкна и Хадлоу. — По-нататък нищо чудно да използваме колекцията като банкова гаранция.

— Дори да е така, господин председателю, сега-засега това не допринася особено за подобряването на финансовия ми отчет. Изпълнителният директор ми взима най-продаваемата стока, на всичкото отгоре е разчел кода, с който работим по време на търговете, и винаги знае каква е предварително определената цена.

— Говориш така, сякаш не си част от търговското дружество — укори я усмихнат Чарли и добави: — Макар че, да ви призная, вероятно щеше да ни излезе много по-евтино, ако те бяхме оставили в „Сотби“.

— Да не се вписва в протокола — уточни свъсен председателят на управителния съвет. — Между другото, какъв е този код на търговете?

— Няколко букви, взети от една или повече думи и съответстващи на числа, например „Чарли“ ще изглежда като Ч — 1, А — 2, Р — 3 и така нататък, а ако някоя буква се повтаря, я пропускаме. И така, ако се досетиш за двете думи, които заместваме с цифри, и се добереш до вътрешния каталог, ще разбереш и каква приблизителна цена сме определили за всяка картина.

— Защо тогава не сменяте от време на време думите?

— Защото, който е разчел веднъж кода, ще се досети и за новите думи. При всички положения се иска доста практика, за да погледнеш буквите АНХХ и веднага да се досетиш, че това е…

— Хиляда и триста лири стерлинги — подсмихна се самодоволно Чарли.

Докато Беки се стремеше да наложи галерията на номер едно, Чарли успя да купи още четири магазина, включително будката за вестници и бръснарницата. Госпожа Трентам не се опита да му попречи. Той сподели с останалите от управителния съвет, че, както личи, тя вече не разполага със средства, за да осуетява намеренията му.

— Но само докато не умре баща й — напомни Беки. — Веднъж наследи ли баснословното му богатство, госпожа Трентам преспокойно ще се възправи и срещу господин Селфридж и Чарли няма да е в състояние да я спре.

Той се съгласи, но все пак увери управителния съвет, че смята много преди това да е изкупил всички магазини по улицата.

— Нямаме причини да смятаме, че старецът няма да поживее още няколко години.

— Покрай това се сетих — намеси се подполковникът, — че догодина през май навършвам шейсет и пет, струва ми се, че е време да се оттегля в заслужена почивка.

Чарли и Беки бяха смаяни от тези неочаквани думи — и през ум не им беше минавало, че все някога подполковникът ще реши да излезе в пенсия.

— Не можеш ли да останеш поне докато навършиш седемдесет? — попита едва чуто Чарли.

— Много мило от твоя страна, Чарли, но не мога. Обещал съм на Елизабет, че ще прекараме последните няколко години от живота си на любимия й остров Скай. Пък и бездруго смятам, че е крайно време ти да станеш председател на управителния съвет.

Следващия май подполковникът се оттегли официално от управителния съвет. Чарли му организира изпращане в „Савой“, на което покани всички служители във фирмата заедно със съпругите и съпрузите. Вечерята се състоеше от пет ястия и три вида вино и Чарли се надяваше подполковникът да не я забрави никога.

В края на празника той стана, за да вдигне наздравица в чест на първия председател на управителния съвет на „Тръмпър“, а после му подари сребърна количка с бутилка от любимото уиски на подполковника — „Гленливит“. Поканените започнаха да тропат по масата и настояха вече бившият председател да отговори на поздравленията.

Подполковникът стана от масата, изпъна се като струна и благодари на всички поред за благопожеланията. После напомни, че когато през 1920 година е започнал работа при господин Тръмпър и госпожица Салмън, те са притежавали на Челси Терас само един магазин — на номер сто четирийсет и седем, в който са се продавали плодове и зеленчуци и който младежите са закупили за баснословната за онова време сума от сто лири стерлинги. Чарли огледа масите и видя, че мнозина от по-младите служители, а също Даниъл, който за пръв път бе с дълги панталони, не са повярвали на стария воин.

— А сега — продължи подполковникът — ние притежаваме двайсет и четири магазина, в които работят седемдесет и двама души. През всичките тези години съм повтарял на жена си, че се надявам да доживея деня, когато Чарли… — Присъстващите се засмяха. — Когато Чарли ще притежава цялото каре и ще построи най-голямата сергия на света. Сега вече съм убеден, че и това ще стане. — Той се извърна към Чарли, вдигна чашата и каза: — Пожелавам ви късмет, драги ми господине.

Всички изръкопляскаха, а Хамилтън седна за последен път като председател на управителния съвет.

Чарли се изправи, за да му отговори.

— Господин председателю — подхвана той, — нека никой в тази зала не смята, че без подкрепата ви ние с Беки сме щели да изградим „Тръмпър“ в сегашния му вид. Да ви призная, без вас нямаше да купим дори втория и третия магазин. Горд съм, че ще ви наследя като втори председател на управителния съвет на търговското дружество, и винаги когато ми се налага да взимам важни решения, ще си представям, че вие надзъртате иззад рамото ми. Последното предложение, което направихте като председател на управителния съвет, влиза в сила от утре. Том Арнолд ще бъде изпълнителен директор, а Нед Денинг и Боб Мейкинс стават членове на управителния съвет. Защото политиката в „Тръмпър“ винаги ще бъде да издигаме служителите, които го заслужават, и шефове да стават хора, доказали се при нас. Вие сте новото поколение — продължи Чарли и огледа хората в залата — и това е първият случай, когато всички сме под един покрив. Нека днес определим датата, когато всички ще работим под един покрив на Челси Терас. Ще ви посоча 1940 година.

Всички се изправиха и взеха да скандират: „Хиляда деветстотин и четирийсета!“, после изръкопляскаха на новия председател на управителния съвет. Чарли седна, а диригентът вдигна пръчицата, за да покаже, че започват танците.

Подполковникът покани Беки на първия валс. Заведе я на празния дансинг.

— Помниш ли как за пръв път ме покани на танц? — попита Беки.

— То оставаше да не помня! — отвърна подполковникът. — И ако цитираме господин Харди, „това бе началото на поредната страхотна каша, в която се забърках“.

— Той е виновен — рече Беки, когато край тях мина Чарли, повел във вихрен танц Елизабет Хамилтън.

Подполковникът се усмихна.

— Само какво слово ще дръпнат, когато Чарли реши да се оттегли в заслужен отдих! — рече той натъжен на Беки. — И кой ли ще дръзне да заеме мястото му?

— Може би някоя жена?

[1] Букв. „Малък Болтънс“ (англ.). — Б.пр. ↑

27.

През 1935 година всички в „Тръмпър“ се включиха в празненствата по случай сребърната сватба на крал Джордж Пети и на кралица Мери. По витрините на магазините бяха наслагани цветни плакати и снимки на кралското семейство, а Том Арнолд организира състезание за най-оригинална идея в чест на юбилея.

Чарли се зае с украсата на магазина на номер сто четирийсет и седем, който продължаваше да смята за своя най-свидна рожба, и с помощта на дъщерята на Боб Мейкинс, която беше първи курс в училището по изящни изкуства в Челси, се представи с изображение на краля и на кралицата, изработено от всички възможни плодове и зеленчуци, отглеждани в Британската империя.

Чарли поруменя, когато журито в състав подполковника и маркиз и маркиза Уилтшир присъдиха на магазина на номер сто четирийсет и седем втора награда — първата бе взета от цветарницата, която не можеше да насмогне да обслужи клиентите, грабещи като невидели цели букети от червени, бели и сини хризантеми, и която извоюва отличието с огромна карта на света, изрисувана изцяло от цветя. Британската империя бе изобразена с червени рози.

Чарли освободи за празника всички служители и в четири и половина сутринта поведе Беки и Даниъл към Мал[1], за да си запазят място, откъдето да видят как кралят и кралицата отиват на тържествената служба в катедрала „Сейнт Пол“.

Когато обаче излязоха на Мал, установиха, че хиляди хора са заели всеки квадратен сантиметър по тротоарите — кой със спален чувал, кой с одеяло, кой дори с палатка, някои закусваха или просто стояха на едно място.

Чакаха няколко часа, ала те отлетяха много бързо, понеже Чарли се сприятели с хора, дошли от всички кътчета на империята. Когато шествието най-сетне потегли, Даниъл направо онемя от възторг и загледа прехласнат войниците от Индия, Африка, Австралия, Канада и трийсет и шест други страни. Когато кралят и кралицата се зададоха с каляската, Чарли застана мирно и си свали шапката, нещо, което направи и когато под звуците на военната музика пред тях с маршова стъпка мина Кралският стрелкови полк. Щом полкът се скри, Чарли си помисли със завист, че Дафни и Пърси са поканени и на службата в „Сейнт Пол“.

След като кралят и кралицата се прибраха в Бъкингамския дворец, та, както Даниъл обясни на хората наоколо, да си изядат навреме обяда, семейство Тръмпър също пое към къщи. На връщане минаха по Челси Терас, където малчуганът забеляза на витрината в магазина на номер сто четирийсет и седем табела с надписа „Второ място“.

— Какво е това второ място, тате? — попита веднага Даниъл.

Майка му с удоволствие му обясни за конкурса.

— А ти на кое място си? — попита хлапето.

— На шестнайсето от общо двайсет и шест — отвърна Чарли. — И то само защото членовете на журито са й стари приятели.

След осем месеца кралят почина.

Чарли се надяваше, че след като Едуард Осми се е качил на престола, ще започне нова епоха, и си каза, че е крайно време да отиде на нещо като поклонение в Америка.

На следващото заседание на управителния съвет предупреди, че смята да замине.

— Има ли за какво да се безпокоя, докато отсъствам? — попита председателят на управителния съвет изпълнителния директор на дружеството.

— Все още не мога да намеря управител на бижутерията и две-три продавачки за магазина за дамско облекло — отвърна Арнолд. — Ако не броим това, всичко, общо взето, е мирно и кротко.

Убеден, че Том Арнолд и управителният съвет ще удържат положението, докато него го няма, Чарли реши, че наистина трябва да замине — беше прочел, че корабът „Куин Мери“ се готви за първото си пътуване, и запази каюта за двама.

По време на пътуването Беки прекара на презокеанския параход пет славни дни и с радост видя, че дори мъжът й е започнал да се поотпуска, след като е установил, че е невъзможно да се свърже с Том Арнолд и дори с Даниъл, постъпил в първия си пансион. Примирил се, че няма как да безпокои никого, Чарли дори започна да се весели и откри различните забавления, които корабът предлагаше на застаряващи пътници с леко наднормено тегло, отдавна загубили форма.

В понеделник сутринта „Куин Мери“ навлезе величествено в Нюйоркското пристанище, където бе посрещнат от хилядно множество. Чарли си представи колко различно е било на „Мейфлауър“: след тежкото пътуване първите заселници не са били посрещнати от никого и не са знаели какво да очакват от туземците. Всъщност и той не знаеше какво да очаква от американците.

По препоръка на Дафни беше запазил стая в хотел „Уолдорф Астория“, но след като те с Беки си разопаковаха багажа, вече не виждаше смисъл да стои в стаята и да бездейства. На другата заран стана още в четири и половина и докато преглеждаше „Ню Йорк Таймс“, за пръв път се натъкна на името на госпожа Уолис Симпсън. След като изчете от край до край вестниците, излезе от хотела и тръгна да се разхожда по Пето авеню, за да разгледа витрините. Бързо бе запленен от изобретателността и новаторския дух на жителите на Манхатън.

В девет часа, веднага след като магазините отвориха, Чарли вече имаше възможност да огледа по-отблизо всичко. Тръгна да обикаля щандовете на модните магазини, каквито имаше почти на всеки ъгъл. Разглеждаше стоката, наблюдаваше продавачите и дори следваше някои от клиентите, за да види какво купуват. В края на всеки от първите три дни в Ню Йорк се прибираше в хотела капнал.

Чак на третата заран, след като бе огледал от край до край Пето авеню и Медисън, се прехвърли на Лексингтън, където откри универсален магазин „Блумингдейл“, и от този миг нататък Беки си даде сметка, че до края на престоя им в Ню Йорк е загубила съпруга си.

Първите два часа в магазина Чарли не прави друго, освен да се вози нагоре-надолу с ескалаторите, докато не установи какво точно е разположението на сградата. Сетне се зае да изучава етажите един по един, да обикаля от щанд на щанд и да си води бележки. На приземния етаж се намираха парфюмерията, кожените изделия и бижутерията, на първия бяха шаловете, шапките, ръкавиците и канцеларските материали, на втория — мъжкото облекло, на третия дамското, на четвъртия човек можеше да купи домакински потреби и така нататък, докато накрая Чарли откри, че служебните помещения са на дванайсетия етаж и са скрити зад дискретното „Вход забранен“. Много му се искаше да разбере какво е разпределението на етажа, но нямаше как да проникне вътре.

На четвъртия ден се зае да проучва как са разположени отделните щандове и да отбелязва върху лист хартия подредбата им. Тъкмо се качи с ескалатора на третия етаж, когато пред него се изпречиха двама млади бабаити. Той нямаше друг избор: трябваше или да спре, или да слезе по ескалатора, който обаче се движеше нагоре.

— Какво има?

— И ние не знаем, уважаеми господине — рече единият от едрите младежи. — Ние сме от охраната на магазина, бихте ли дошли с нас?

— С удоволствие — отвърна Чарли, който недоумяваше какво искат от него.

Те го вкараха в асансьора, качиха го на етажа, който Чарли така и не бе успял да огледа, поведоха го по дълъг коридор и го тикнаха в гола стая без табела на вратата. По стените нямаше картини, подът не бе застлан с килим, единственото обзавеждане се състоеше от три дървени стола и маса. Бабаитите оставиха Чарли сам. След малко при него влязоха двама по-възрастни мъже.

— Нали нямате нищо против, уважаеми господине, да отговорите на няколко въпроса? — подхвана по-високият.

— Разбира се, че ще отговоря — потвърди Чарли, озадачен от странното отношение, проявявано към него.

— Откъде сте? — попита първият.

— От Англия.

— А как пристигнахте тук? — поинтересува се вторият.

— С кораба „Куин Мери“, когато прекоси за пръв път океана.

При тези думи двамата се притесниха доста.

— В такъв случай, уважаеми господине, защо вече трети ден обикаляте магазина, водите си бележки, а не купувате нищо?

Чарли прихна.

— Защото самият аз притежавам в Лондон двайсет и шест магазина — обясни той. — Просто сравнявах как работите вие в Щатите.

Двамата си зашушукаха припряно нещо.

— Как се казвате, уважаеми господине?

— Тръмпър. Чарли Тръмпър.

Единият мъж стана от стола и излезе от стаята. На Чарли му се стори, че не са му повярвали. Покрай това се сети как навремето е разправял на Томи за първия си магазин. Непознатият, който продължаваше да седи срещу него, не изказа никакво мнение и двамата продължиха да мълчат, докато след няколко минути вратата се отвори рязко и в стаята влезе висок мъж, облечен в изискан тъмнокафяв костюм със златиста вратовръзка и кафяви обувки. Почти изтича към Чарли, протегнал ръце за прегръдка.

— Извинявайте, господин Тръмпър! — бяха първите му думи. — Не сме и подозирали, че сте в Ню Йорк, още по-малко при нас. Казвам се Джон Блумингдейл и това тук е моето магазинче. Подразбрах, че го разглеждате.

— Да, това правех — потвърди Чарли.

Още преди да е казал и дума повече, господин Блумингдейл добави:

— Би могло да се очаква. И аз огледах от край до край прочутите ви магазини на Челси Терас и заимствах някои идеи.

— От „Тръмпър“ ли? — изуми се Чарли.

— О, да. Не видяхте ли на витрината флага на страната ни: всеки от четирийсет и осемте щата е изобразен с различни цветя.

— Да, но… — подхвана Чарли.

— Ние с жена ми посетихме страната ви за сребърната сватба на краля и откраднахме от вас идеята. И така, драги ми господине, сега съм на вашите услуги.

Мъжете от охраната вече се усмихваха.

Вечерта Беки и Чарли отидоха на гости у семейство Блумингдейл в богаташката им къща на Шейсет и първа улица и Медисън и домакинът отговаря до среднощ на многобройните въпроси на Чарли.

На другия ден разведе из „магазинчето си“ своя гост, докато жена му запозна Беки с музея за изобразително изкуство „Метрополитън“ и с „Фрик“, като я обсипваше с въпроси за госпожа Симпсън, на които Беки така и не можа да отговори, защото преди да дойдат в Америка, не бе и чувала за нея.

Волю-неволю семейство Тръмпър трябваше да се сбогува с Блумингдейлови и да продължи с влак пътешествието си. В Чикаго си бяха запазили стая в хотел „Стивънс“. След като пристигнаха във ветровития град, разбраха, че ще бъдат настанени в апартамент и господин Джоузеф Фийлд от „Маршал Фийлд“ ги кани с кратко писмо на вечеря.

На другия ден те отидоха у семейство Фийлд в дома му на Лейк Шор Драйв. Чарли напомни на домакина рекламата, където той описва универсалния си магазин като най-големия в света, и го предупреди, че Челси Терас е с три и половина метра по-дълга.

— Но дали, господин Тръмпър, ще ви разрешат да вдигнете двайсет и един етажа?

— Двайсет и два — отвърна Чарли, макар и да нямаше представа колко ще му разрешат от общината.

На следващия ден той обогати все по-големите си познания за универсалните магазини, като разгледа отвътре „Маршал Фийлд“. Особено бе възхитен от това, че служителите работят много задружно: момичетата бяха облечени в зелени униформи по последна мода с „МФ“, извезано със сърмени конци върху яките, управителите на щандове бяха в сиви костюми, а етажните управители бяха издокарани в тъмносини сака с двуредно закопчаване.

— Така клиентите по-лесно откриват продавачите, особено ако магазинът е препълнен — обясни господин Фийлд.

Докато Чарли се запознаваше с работата в универсалния магазин, Беки прекара безброй часове в Чикагския институт по изобразително изкуство, където остана възхитена от произведенията на Уайът[2] и Ремингтън[3] — смяташе, че спокойно би могла да им организира изложби и в Лондон. Прибра се в Англия с образци от творчеството и на двамата художници — с едно маслено платно и със статуетка, които сложи в новозакупените куфари, но англичаните щяха да им се порадват много по-късно, защото, след като ги разопаковаха, Чарли отказа да се раздели с тях и ги остави в дома си.

В края на месеца и двамата бяха капнали от умора, но бяха сигурни в едно: искаше им се да посещават отново и отново Америка, макар и да се опасяваха, че няма да успеят да отвърнат по подобаващ начин на гостоприемството, ако семейство Фийлд или Блумингдейл решат да дойдат на Челси Терас. Джоузеф Фийлд помоли Чарли за дребна услуга, която той обеща да изпълни лично веднага щом се прибере в Лондон.

* * *

Мълвата, че кралят има любовна връзка с госпожа Симпсън, отразявана толкова подробно и шумно от американските вестници и списания, бе започнала да достига до ушите и на англичаните и Чарли се натъжи, когато накрая кралят се видя принуден да абдикира. Най-неочаквано отговорността падна върху неподготвените плещи на херцога на Йорк, коронясан като крал Джордж Шести.

Другата новина, която Чарли следеше по първите страници на вестниците, бе възходът на Адолф Хитлер в нацистка Германия. Така и не проумяваше защо министър-председателят — господин Чембърлейн, не прибегне до юмруците си и не му фрасне на тоя негодник едно хубаво кроше по носа.

— Защото Невил Чембърлейн не е уличен търговец от Ийст Енд — обясни Беки на мъжа си, докато закусваха. — Той е министър-председател.

— Толкова по-жалко! — възкликна Чарли. — Точно това ще му се случи на хер Хитлер, ако дръзне да си покаже носа в Уайтчапъл.

След като Чарли се прибра, Том Арнолд нямаше какво да му съобщава, макар че той веднага усети колко силно е подействало посещението в Щатите на председателя на управителния съвет, който през следващите дни непрекъснато даваше нареждания и подхвърляше идеи.

— В задругата на собственици на магазини — предупреди го Арнолд на заседанието в понеделник сутринта, след като Чарли спря да превъзнася за кой ли път американските добродетели, — обсъждат не на шега последиците от една война с Германия.

— Страхливци — отсече Чарли и седна зад писалището. — Германия няма да обяви война на никой от съюзниците на Великобритания — няма да посмее. Така де, сигурно още помнят как последния път им духнахме под опашките. Има ли нещо друго?

— На по-делнично равнище — отвърна Том от другата страна на писалището — Джак Слейд излезе в пенсия, а аз още не съм намерил подходящ управител на бижутерията.

— Пусни обяви по вестниците и ми води всички, които ти се струват подходящи. Друго?

— Търси те някой си господин Бен Шуберт.

— Той пък какво иска?

— Евреин е, бежанец от Германия, но отказа да съобщи по какъв повод иска да се срещне с теб.

— Ако отново се обади, му кажи да дойде.

— Той и сега седи в чакалнята пред кабинета ти.

— В чакалнята ли? — учуди се Чарли.

— Да. Идва всяка сутрин и седи, без да казва нищо.

— Не му ли обяснихте, че съм в Щатите?

— Да, обясних му — потвърди Том. — Но това сякаш изобщо не го притесни.

— Страданието — ето какво отличава нашето племе — пророни Чарли. — Покани го.

В кабинета влезе дребничък, сгърбен мъж с уморен вид, който надали бе много по-възрастен от Чарли и който зачака да го поканят да седне. Чарли стана и заведе посетителя при един от фотьойлите при камината, после го попита какво обича.

Господин Шуберт обясни доста подробно как е избягал от Хамбург заедно с жена си и двете си дъщери, след като повечето му приятели били откарани в концентрационни лагери, откъдето никой не се връщал жив.

Чарли слушаше мълком на какви страдания са подложили нацистите господин Шуберт. Бягството на човека и описанието на случващото се в Германия сякаш бяха взети от роман на Джон Бюкан[4] и бяха много по-ярки от вестникарските статии от последните месеци.

— С какво бих могъл да помогна? — попита Чарли, когато господин Шуберт приключи тъжния си разказ.

Бежанецът се усмихна за пръв път, при което се видяха два златни зъба. Вдигна куфарчето, което бе оставил отстрани на фотьойла, сложи го върху писалището на Чарли и после го отвори бавно. Чарли се взря прехласнат в най-красивите скъпоценни камъни, които някога бе виждал: диаманти и аметисти, някои в прелестен обков. Посетителят махна тънката преграда и отдолу се показаха още скъпоценни камъни: рубини, топази, диаманти, перли, нефрити, с които бе пълно дълбокото отделение на куфарчето.

— Това е само малка част от нещата, повечето се наложи да оставя в Германия. Наследил съм бижутерията от баща си и от дядо си. Сега съм принуден да продам всичко, което успях да измъкна, иначе семейството ми ще умре от глад.

— Значи сте били бижутер.

— Да, в продължение на двайсет и шест години — потвърди господин Шуберт. — От най-ранна възраст.

— И колко се надявате да вземете за това? — кимна Чарли към куфарчето.

— Три хиляди лири стерлинги — отговори без колебание господин Шуберт. — Камъните струват много повече, но вече нямам време и желание да се пазаря.

Чарли отвори чекмеджето отдясно, извади чекова книжка и написа „Изплатете на господин Шуберт три хиляди лири стерлинги“. Приплъзна чека по писалището.

— Но вие не проверихте дали са истински — изуми се посетителят.

— Не се налага — отвърна Чарли и стана от стола. — От днес сте новият управител на бижутерията, именно вие ще продадете камъните. Иначе казано, ще се наложи да ми давате обяснения, ако не успеете да ги продадете на цената, която сам сте определили. Щом си получите аванса, ще обсъдим и заплатата.

Върху лицето на господин Шуберт грейна усмивка.

— Добре ви учат в Ийст Енд, господин Тръмпър.

— Там ваши сънародници — дал бог, непрекъснато ни дишат във врата — усмихна се и Чарли. — Не забравяйте, че сред тях беше и моят тъст.

Бен Шуберт се изправи и прегърна новия си шеф.

Чарли не бе предвидил едно: колко много бежанци евреи ще започнат да идват в бижутерия „Тръмпър“, за да търгуват с господин Шуберт. Вече не му се налагаше да се притеснява за бижутерския магазин.

Някъде след седмица Том Арнолд нахълта, без да чука, в кабинета на председателя на управителния съвет. Чарли веднага видя, че изпълнителният директор е много развълнуван, и попита:

— Какво се е случило, Том?

— Кражба.

— Къде?

— Номер сто трийсет и три — дамското облекло.

— Какво са взели?

— Една пола и два чифта обувки.

— Постъпи както го изисква правилникът. Първото, което трябва да направиш, е да се обадиш в полицията.

— Не е толкова просто.

— И какво му е сложното? Кражбата си е кражба.

— Да де, но жената твърди, че…

— Че майка й е на деветдесет години и умира от рак, да не говорим пък, че всичките й деца са сакати.

— Не, твърди, че ти е сестра.

Чарли се облегна на стола, помълча и въздъхна тежко.

— Какво направихте?

— Засега нищо. Казах на управителя да задържи жената, докато поговоря с теб.

— Идвам веднага.

Стана иззад писалището и тръгна към вратата.

И двамата не си размениха и дума, докато не отидоха на номер сто трийсет и три, където притесненият управител ги чакаше на входа.

— Извинявайте, господин председателю — бяха първите думи на Джим Грей.

— Няма за какво да се извиняваш, Джим — отвърна Чарли, докато вървеше към кабинета на управителя, където завариха Кити да седи на масата с кутийка пудра в ръка и да се гледа в огледалцето — дали червилото й не се е размазало.

Щом видя брат си, тя щракна кутийката и я пусна в дамската си чанта. На масата пред нея бяха оставени два чифта модни кожени обувки и плисирана яркочервена пола. Кити очевидно си падаше само по най-доброто — бе взела от най-скъпата стока. Усмихна се на Чарли. Червилото не й помогна особено.

— Ето, най-големият шеф вече е тук, сега ще видиш коя съм аз — изгледа тя на кръв Джим Грей.

— Ти си крадла — подвикна брат й. — Ето каква си.

— Я не се занасяй, Чарли! Бълха те ухапала — отговори жената без следа от угризения.

— Това няма никакво значение, Кити. Ако…

— Ако ме пратиш в участъка, репортерите ще има да потриват ръце. Не можеш да си позволиш да ме задържат под стража, знаеш го не по-зле от мен.

— Този път вероятно няма да те предам на полицията — потвърди Чарли, — но от мен да го знаеш, прощавам ти за последен път. — Той се обърна към управителя и добави: — Ако тази жена се опита още веднъж да изнесе нещо, без да го е платила, не ме търси, обади се направо в полицията, нека я арестуват. Ясен ли бях, господин Грей?

— Да, шефе.

— Да, шефе, не, шефе. Какво се дуеш като пуяк бе! Не се притеснявай, Чарли, няма да те безпокоя повече.

Брат й явно не й повярва.

— Другата седмица заминавам за Канада. Както личи, поне един човек от семейството наистина се вълнува от мен.

Чарли понечи да възрази, но Кити грабна полата и обувките, пъхна ги в торбата и профуча като хала покрай тримата мъже.

— Един момент — опита се да я спре Том Арнолд.

— Я си гледай работата — озъби му се през рамо Кити и излезе от магазина.

Том се извърна към председателя на управителния съвет, който продължаваше да стои като попарен и да гледа как сестра му изскача на улицата, без дори да се обърне.

— Не се притеснявай, Том. Няма да се разорим.

На трийсети септември 1938 година министър-председателят се завърна от Мюнхен, където бе преговарял с канцлера на Германия. Чарли не бе особено убеден от мирния договор, който Чембърлейн развяваше пред фотообективите: след разказа на Бен Шуберт, който все пак бе очевидец на ставащото в Третия райх, той беше сигурен, че войната с Германия е неизбежна. В Парламента обсъждаха дали да не въведат всеобща мобилизация за мъжете над двайсет години. На Чарли не му се и мислеше, че може да загуби сина си в поредната война с Германия — Даниъл бе последна година в „Сейнт Пол“ и се канеше да кандидатства в университета. Страховете му станаха още по-големи, когато след няколко седмици момчето получи стипендия за колежа „Тринити“ в Кеймбридж.

На първи септември 1939 година Хитлер нахлу в Полша и Чарли си даде сметка, че разказите на Бен Шуберт изобщо не са преувеличени. Два дни по-късно Великобритания се включи във войната.

Първите няколко седмици цареше нещо като затишие пред буря. Чарли още не искаше да повярва, че Великобритания е във война, и това можеше да му бъде простено, ако не бяха мъжете в униформа, които все по-често се мяркаха по Челси Терас, и продажбите не бяха спаднали.

През това време за продан бе обявен само ресторантът. Чарли предложи на господин Скалини прилична цена, която той прие начаса, а после побърза да се върне в родната Флоренция. Извади по-голям късмет от други, които бяха изселени само защото носеха италианско или германско име. Чарли веднага затвори ресторанта, понеже не знаеше за какво да използва помещенията — през 1940 година на лондончани не им беше до заведения. След покупката на ресторанта само книжарницата и магазините, собственост на задругата на господин Рексол, оставаха в чужди ръце, но от ден на ден за всички ставаше все по-очевидно значението на пустеещите жилища, които се водеха на госпожа Трентам.

На седми септември 1940 година привидното затишие приключи: самолетите „Луфтвафе“ осъществиха първото голямо нападение срещу столицата. След него лондончани започнаха да се изнасят масово в провинцията. Чарли все така упорито отказваше да се съобрази с новите обстоятелства и дори нареди по всички витрини да се наслагат табели „Магазините работят както обикновено“. Единствената отстъпка, която направи пред хер Хитлер, бе да премести спалнята си в сутерена и да смени пердетата с черни завеси.

Два месеца по-късно беше събуден посред нощ от дежурния полицай, който му съобщи, че на Челси Терас е паднала първата бомба. Както беше по халат и пантофи, Чарли измина на бегом целия път от Литъл Болтънс през Трегънтър Роуд, за да провери какви са щетите.

— Има ли загинали? — попита той, както тичаше.

— Поне ние не знаем да има — отвърна полицаят, който се опитваше да не изостава.

— Кой магазин е уцелен от бомбата?

— Нямам представа, господин Тръмпър. Знам само, че поне отдалеч Челси Терас като че ли гори от единия, та до другия край.

След като зави по Фулам Роуд, Чарли се изправи пред ярки пламъци и черни кълба дим, извисили се към небето. Бомбата беше паднала точно в средата на жилищните сгради, собственост на госпожа Трентам, и ги бе разрушила до основи. Витрините на три от магазините на Чарли също се бяха счупили, сериозно бе пострадал и покривът на магазина за шапки и шалове.

Когато пожарникарите най-сетне си тръгнаха, от жилищните сгради не беше останало нищо друго, освен сив, изкорубен от бомбата скелет, който тлееше насред улицата. Минаха няколко седмици и Чарли осъзна очевидното: госпожа Трентам изобщо нямаше намерение да разчиства купчината отломъци и развалини, щръкнала в средата на Челси Терас.

През май 1940 година Чърчил пое от Чембърлейн поста министър-председател и това вдъхна на Чарли малко повече надежди за бъдещето. Той дори спомена на Беки, че смятал отново да се запише доброволец.

— Поглеждал ли си се наскоро в огледалото? — прихна жена му.

— Знам, бързо ще вляза във форма — увери я Чарли и си глътна корема. — При всички положения им трябват хора не само за предната линия.

— Ще бъдеш много по-полезен, ако се грижиш за магазините и ги зареждаш добре.

— Арнолд може да го прави не по-зле от мен — възрази мъжът й. — Освен това е с цели петнайсет години по-възрастен от мен.

Но волю-неволю трябваше да признае, че Беки е права, когато Дафни намина да им съобщи, че Пърси се е върнал в своя полк.

— Слава богу, казали са му, че е прекалено стар, за да служи и този път в чужбина — довери им тя. — Накрая са го пратили в Министерството на войната.

На другия ден следобед, докато Чарли оглеждаше как върви ремонтът след поредната среднощна бомбардировка, Том Арнолд го предупреди, че задругата на Сид Рексол обмисляла да продаде останалите единайсет магазина, а също и самата кръчма „Мускетарят“.

— Няма да бързаме — отвърна Чарли. — След още една година той направо ще ни подари магазините.

— Нищо чудно обаче госпожа Трентам да ги купи на занижени цени.

— Не, няма да го направи, докато сме във война. При всички положения оная усойница е наясно, че съм с вързани ръце, докато насред Челси Терас зее кратер.

— Ах, да го вземат мътните! — възкликна Том, дочул воя на сирените. — Явно пак идват.

— Да, повече от очевидно е — съгласи се Чарли, след като погледна към небето. — Заведи продавачите в убежището. По-чевръсто де!

Изтича на улицата и видя как човек от Службата за противовъздушна отбрана минава с велосипед по средата на улицата и предупреждава колкото му глас държи, че всички трябва час по-скоро да се скрият в бомбоубежищата. Том Арнолд бе обучил управителите само за пет минути да затварят магазините и да отвеждат с факли всички продавачи и клиенти в приземията, където винаги държаха по малко храна. Покрай това Чарли се сещаше колко бързо са действали и по време на всеобщата стачка. Докато седяха в просторното хранилище под галерията на номер едно и чакаха бомбардировката да приключи, той огледа хората край себе си и си даде сметка, че мнозина от младежите вече са напуснали „Тръмпър“, за да се запишат доброволци в армията — от постоянните служители бяха останали едва две трети, повечето жени.

Някои от хората в бомбоубежището държаха в ръце невръстни деца, други се опитваха да подремнат. Двама от редовните клиенти се бяха разположили в ъгъла и си продължаваха партията шах, сякаш не се е случило нищо. В средата на подземието, където имаше повечко място, две момичета разучаваха нов танц, други просто спяха.

Всички чуваха как бомбите се сипят над тях. Беки и Чарли бяха сигурни, че една е паднала съвсем наблизо.

— Може би върху пивницата на Сид Рексол? — попита той и се помъчи да скрие усмивката. — Тъкмо ще се научи да не се лакоми толкова.

Накрая сирената засвири отбой и те излязоха навън, където вечерният въздух бе изпълнен с прахоляк и сажди.

— Оказа се прав за кръчмата на Сид Рексол — рече Беки и погледна към пресечката, Чарли обаче бе приковал очи другаде.

Жена му също се извърна натам. Една от бомбите беше паднала точно в средата на магазина за плодове и зеленчуци.

— Ах, негодниците му с негодници! — възкликна Чарли. — Този път вече прекалиха. Записвам се доброволец.

— И какво ще постигнеш с това?

— Нямам представа. Но поне ще знам, че участвам във войната, вместо да стоя със скръстени ръце и да я наблюдавам отстрани.

— А магазините? Кой ще движи нещата в тях?

— Докато ме няма, ще ги поеме Арнолд.

— Ами Даниъл, ами аз? И за нас ли ще се грижи Том? — подвикна Беки.

Чарли помълча — обмисляше молбата на жена си.

— Даниъл е достатъчно голям, сам ще се грижи за себе си, а ти ще бъдеш много заета, все пак трябва да спасим „Тръмпър“. Затова, Беки, не ме моли повече, вече съм решил.

От този миг нататък, каквото и да говореше и да правеше, тя не бе в състояние да го разубеди. За нейна изненада Кралският стрелкови полк на драго сърце прие обратно в редиците си стария сержант и веднага го изпрати на обучение в лагер край Кардиф.

Под тревожния поглед на Том Арнолд Чарли целуна жена си, прегърна сина си, ръкува се с изпълнителния директор на своята фирма и им махна за довиждане.

Почувства се едва ли не грохнал старец, докато пътуваше с влака за Кардиф, заобиколен от разпалени младежи с грейнали лица, които надали бяха много по-големи от Даниъл и упорито му говореха на „вие“. На гарата ги чакаше очукан камион, който ги закара по живо, по здраво в казармата.

— Радвам се, че отново си при нас, Тръмпър — рече някой, когато след близо двайсет години Чарли отново излезе на плаца.

— Стан Ръсел! Божичко, ти ли сега си ротен? А беше младши ефрейтор, когато…

— Аз съм, аз съм — потвърди Стан, сетне тихо му каза: — Ще имам грижата да ти спестя някои неща, мой човек.

— А, не го прави, Стан. Не бива да ми се спестява нищо — възропта Чарли и се хвана с две ръце за корема.

Макар че от командването се отнасяха към него по-благосклонно, отколкото към новобранците, през първата седмица на обучението той си даде сметка колко малко се е движил през последните двайсет години. Когато огладня, бързо установи, че онова, което предлагаха във войската, трудно може да се опише като вкусно. Чарли съвсем се ядоса на хер Хитлер, когато му се наложи всяка нощ да спи на войнишко легло с изтърбушена пружина и тъничък сламеник.

В края на втората седмица му предложиха да остане инструктор в Кардиф — ако приемел, веднага щели да го повишат в чин капитан.

— Да не би да очаквате швабите в Кардиф? — подсмихна се Чарли. — Нямах представа, че си падат по ръгбито.

Отговорът му бе предаден дума по дума на командващия, който се разпореди Чарли да продължи обучението наравно с всички останали. В края на втория месец вече му дадоха взвод, който да подготви. От този миг нататък той не допусна неговите хора да загубят нито едно състезание, било то по стрелба или по бокс, и през последния месец „Хрътките на Тръмпър“ се превърнаха в пример за подражание на целия батальон.

До края на обучението оставаха само десетина дни, когато Стан Ръсел съобщи на Чарли, че батальонът заминавал за Африка, където щял да се присъедини към частите на Уейвъл[5] в пустинята. Чарли се зарадва много на новината — отдавна се възхищаваше на поета пълководец.

Почти през цялата последна седмица сержант Тръмпър не правеше друго, освен да помага на момчетата да пишат писма на близките и приятелките си. Самият той смяташе да вземе писалката едва в последния момент. Волю-неволю си призна пред Стан, че е готов да влезе единствено в словесна битка с германците.

Тъкмо обучаваше взвода как да борави с ръчните минохвъргачки „Брен“ и обясняваше как те се зареждат, когато при него на бегом дойде запъхтян лейтенант.

— Тръмпър!

— Аз! — застана мирно Чарли.

— Командващият ви вика да се явите незабавно при него.

— Слушам! — отвърна той.

Заръча на ефрейтора да продължи с обучението и хукна след лейтенанта.

— Защо тичаме? — попита.

— Защото самият командващ тичаше, когато дойде да ми възложи задачата.

— Значи става въпрос най-малко за държавна измяна — отбеляза Чарли.

— Един дявол знае за какво става въпрос, сержанте, но не след дълго ще разберете — рече лейтенантът точно когато спряха пред вратата на командващия.

Следван от Чарли, той влезе в кабинета, без да чука.

— Сержант Тръмпър, номер 7312087, се явява…

— Остави ги тия дрънканици, Тръмпър — прекъсна го полковникът, който сновеше напред-назад. — Автомобилът ми те чака на портала. Отиваш право в Лондон.

— В Лондон ли?

— Да, Тръмпър, в Лондон. Току-що разговарях с господин Чърчил. Вика те да се явиш незабавно при него.

[1] Улица в центъра на Лондон, води от Трафалгарския площад до Бъкингамския дворец. — Б.пр. ↑

[2] Нюъл Конвърс Уайът (1882 — 1945), американски илюстратор и художник. — Б.пр. ↑

[3] Фредерик Ремингтън (1861 — 1909), американски художник и скулптор. — Б.пр. ↑

[4] Джон Бюкан (1875 — 1940), шотландски белетрист и историк, губернатор на Канада през 1935 — 1940 г. — Б.пр. ↑

[5] Арчибалд Уейвъл (1883 — 1950), английски маршал, през Втората световна война главнокомандващ войските на Великобритания в Близкия изток, а по-късно и в Югоизточна Азия. — Б.пр. ↑

28.

Шофьорът на полковника направи всичко по силите си, за да откара възможно най-бързо сержант Тръмпър в Лондон. Непрекъснато натискаше газта до дупка, не слизаше под осемдесет километра в час. Но постоянно се натъкваха на военни конвои и транспортни камиони, по едно време дори срещнаха и върволица от танкове, така че задачата на шофьора не бе никак лесна. Тъкмо навлязоха в Чизик в предградията на Лондон, когато беше обявена въздушна тревога, последвана от бомбардировки, сетне тревогата бе отменена, но улиците бяха задръстени и те едва се добраха до Даунинг стрийт.

Макар да бе разполагал с цели шест часа, през които да умува защо ли го вика Чърчил, когато автомобилът спря пред номер десет[1], Чарли бе толкова далеч от отговора на този въпрос, както и в казармата в Кардиф следобед.

Представи се на полицая от охраната, той погледна в тефтера и удари рязко с месинговото чукало, след което покани сержант Тръмпър във вестибюла. Чарли влизаше за пръв път в резиденцията и бе изумен колко малка е тя в сравнение например с жилището на Дафни на Итън Скуеър.

Застаряващият сержант бе посрещнат от момиче от Женската флотска спомагателна служба, което го заведе в нещо като преддверие.

— Министър-председателят има среща с американския посланик, господин Кенеди[2] — обясни то. — Но смята, че разговорът няма да продължи дълго.

— Благодаря ви — отвърна Чарли.

— Искате ли чай?

— Не — отказа той — бе прекалено притеснен, за да се налива с чай.

След като момичето затвори вратата, Чарли взе броя на „Лилипут“, оставен на масичката отстрани, и го разлисти, но дори и не опита да вникне в написаното.

Прегледа всички списания в купчинката — а тук, на Даунинг стрийт номер десет, те бяха по-стари и от списанията в чакалнята на зъболекаря му, сетне насочи вниманието си към картините по стената. Уелингтън[3], Палмърстън и Дизраели[4]: лошо нарисувани портрети, които Беки не би предложила за продан в галерията на Челси Терас номер едно. Беки! Божичко, помисли Чарли, та тя дори не знаеше, че мъжът й е в Лондон. Погледна телефона върху страничната поставка, но си спомни, че надали може да звъни от резиденцията на министър-председателя. Притеснен до смърт, започна да кръстосва из помещението като пациент, който чака лекарят да му съобщи, че заболяването му е смъртоносно. Най-неочаквано вратата се отвори и момичето от Женската флотска служба отново дойде при него.

— Министър-председателят ще ви приеме сега, господин Тръмпър — обяви младата жена, после го поведе по тясно стълбище, на чиито стени бяха закачени сложени в рамки снимки на бивши премиер-министри.

Тъкмо стигна до портрета на Чембърлейн, когато видя, че стои на стълбищната площадка пред мъж, висок към метър седемдесет и пет, който се беше разкрачил, бе сложил ръце на хълбоците си и го гледаше предизвикателно.

— Тръмпър! — извика Чърчил и му протегна ръка. — Радвам се, че успя да дойдеш толкова бързо. Дано не съм те откъснал от нещо важно.

„Само от учение по стрелба с минохвъргачка“, помисли Чарли, но реши да не го споменава и тръгна след мъжа, който го заведе с широка крачка в кабинета си.

Махна му с ръка да седне на удобен фотьойл край бумтящия огън, Чарли погледна пламтящите цепеници и си спомни как министър-председателят е призовал сънародниците си да пестят въглищата.

— Сигурно се питаш защо си тук — рече Чърчил, после запали пура и отвори папката, която бе сложил върху коляното си.

Започна да я чете.

— Така е, уважаеми господине — призна си Чарли, но с това не изтръгна никакво обяснение.

Министър-председателят продължи да чете листовете в дебелата папка.

— Както виждам, имаме общи неща.

— Така ли, господин министър-председателю?

— И двамата сме участвали в Голямата война.

— Войната, която трябваше да сложи край на всички войни.

— Да, и този път сбърка, нали? — подсмихна се Чърчил. — Но той си е бил политик. — Министър-председателят пак се подсмихна и продължи да чете. Най-неочаквано вдигна поглед. — Ала ние с теб, Тръмпър, имаме да играем далеч по-важна роля в тази война и не мога да допусна да си пилееш времето, като обучаваш новобранците в Кардиф как да боравят с минохвъргачки „Брен“.

„Излиза, че този хитрец е знаел още от самото начало“, рече си Чарли.

— Когато една нация е във война, Тръмпър — продължи министър-председателят, след като затвори папката, — хората си мислят, че победата е в кърпа вързана, стига да разполагаме с по-многочислена войска и с по-добро оръжие от врага. Но битките понякога се печелят или губят заради нещо, над което пълководците на полесражението нямат власт. Заради малко камъче, което понякога преобръща каруцата. Ето, днес създадох в Министерството на войната нов отдел, който да се занимава с разчитане на кодове и шифри. Отмъкнах от Кеймбридж двамата най-добри професори заедно с асистентите — да ни помогнат да излезем от затруднението. Те, Тръмпър, са неоценим коз, камъчето, за което ти споменах.

— Така си е, уважаеми господине — каза Чарли, макар да нямаше и представа за какво му говори Чърчил.

— Имам и други затруднения, Тръмпър, и според съветниците ми тъкмо ти си човекът, който ще предложи решение.

— Благодаря, уважаеми господине.

— Храната, Тръмпър, и по-важно, нейното разпределение. Доколкото разбрах от ресорния министър, лорд Ултън, запасите ни са на изчерпване. Не можем да организираме дори доставката на картофи от Ирландия. И така, една от най-големите трудности, пред които съм изправен сега, е как да напълня стомаха на народа, като същевременно воювам с врага и запазя пътищата за доставки отворени. Според министъра дори да пристигнела на пристанищата, храната не се разтоварвала със седмици, а накрая, дори и да я разтоварели, я откарвали не където трябва. За капак — продължи министър-председателят — селяните се оплакват, че не можели да си вършат работата както трябва, понеже, видите ли, сме мобилизирали най-добрите им работници и в замяна не сме им изпращали подкрепление. — Чърчил замълча, за да запали отново пурата. — И така, търся човек, който цял живот се е занимавал с това: купувал е, продавал е и е разпределял храна, човек, който знае що е тържище и когото ще уважават и производителите, и доставчиците. Накъсо, трябва ми човек като теб, Тръмпър. Ще те пратя при Ултън, да му бъдеш дясната ръка, да осигуряваш доставки на храна и да ги разпределяш така, че да стигат до когото трябва. За мен няма по-важна задача. Дано приемеш предизвикателството.

В очите на Чарли очевидно бе проблеснало желание да започне веднага, защото министър-председателят дори не си даде труда да изчака отговора.

— Чудесно, доколкото виждам, си схванал основното. Утре в осем сутринта се яви в Министерството на хранителната промишленост. В осем без петнайсет от вас ще дойде да те вземе кола.

— Благодаря, уважаеми господине — рече Чарли, но не сподели с министър-председателя, че ако автомобилът дойде в осем без петнайсет, шофьорът ще е закъснял с близо три часа.

— А, да, Тръмпър, произвеждам те бригаден генерал, за да ти имат страха.

— Предпочитам да си остана просто Чарли Тръмпър.

— Как така?

— Вероятно ще се наложи да бъда груб с някой генерал.

Министър-председателят извади пурата и прихна, после изпрати госта си до вратата.

— И, Тръмпър — допълни, като отпусна длан върху рамото му. — Ако ти трябва нещо, не се колебай, свържи се с мен. По всяко време на денонощието. Не си губя времето да спя.

— Благодаря, уважаеми господине — отвърна Чарли и заслиза по стълбите.

— Успех, Тръмпър. Постарай се да нахраниш хората.

Младото момиче от Женската спомагателна флотска служба изпрати Чарли до колата и му изкозирува. Макар все още да бе в сержантска униформа, го изненадаха, като му казаха да се качи отпред.

Той поиска от шофьора да го закара през Челси Терас в Литъл Болтънс. Запъплиха по улиците на Уест Енд и натъжен, Чарли видя, че повечето познати забележителности са силно повредени от „Луфтвафе“ — явно всички в Лондон бяха пострадали от бомбардировките на германците.

Беки отвори вратата и го притисна до себе си.

— Какво иска господин Чърчил? — гласеше първият й въпрос.

— А ти откъде знаеш, че съм бил при министър-председателя?

— От Даунинг стрийт номер десет ми се обадиха да питат къде да те намерят. Та какво искаше?

— Търси човек, който редовно да го снабдява с плодове и зеленчуци.

Още от мига, когато се запознаха, Чарли хареса новия си шеф. Джеймс Ултън бе дошъл в Министерството на хранителната промишленост със славата на блестящ предприемач, но си призна чистосърдечно, че е твърде слаб в областта на Чарли, затова пък му каза, че може да разчита на категорична подкрепа.

Чарли получи просторен кабинет, разположен на същия етаж, на който беше и кабинетът на министъра, и четиринайсет подчинени, оглавявани от младия Артър Селуин, наскоро завършил Оксфордския университет.

Бързо се убеди, че Селуин притежава остър като бръснач ум, и макар да нямаше голям опит, бе достатъчно да му кажеш нещо само веднъж, за да го разбере.

От флотата отпуснаха на Чарли и лична секретарка — Джесика Алън, която нямаше нищо против да се труди на същото работно време, както и шефът й. Чарли се запита как е възможно такова хубаво, умно момиче да няма личен живот, после обаче се запозна по-внимателно с досието й и разбра, че годеникът й — още момче, е загинал при Дюнкерк.

Бързо се върна към старите си навици и започна да идва в кабинета в четири и половина сутринта, още преди чистачките, за да прочете на спокойствие до осем часа вестниците.

Тъй като задачата, с която беше натоварен, бе изключително важна и той се ползваше с очевидната подкрепа на министъра, за него нямаше затворени врати. След месец почти всичките му подчинени се явяваха в пет сутринта, макар че, както личеше, единствен Селуин имаше сили да работи заедно с него и през нощта.

През първия месец Чарли не правеше друго, освен да чете доклади и да изслушва подробните отчети на Селуин с оценка на затрудненията, на които са се натъквали почти цялата предходна година, случваше се да се отбие и при министъра, за да изясни едно или друго, което не разбира.

През втория месец реши да обиколи всички големи пристанища, за да провери какво пречи на разпределението на храната, която понякога просто биваше оставяна да гние дни наред в складовете по доковете. Когато пристигна в Ливърпул, бързо установи, че напълно основателно храната няма предимство пред танковете и войската, когато те трябва да се прехвърлят от едно място на друго, затова поиска от министерството да осигури превозни средства, които да правят само едно — да разкарват из страната хранителните продукти.

Ултън изнамери отнякъде шейсет и два камиона, повечето от които, както призна самият той, били обявени от военните за негодни.

— Горе-долу като мен — усмихна се Чарли.

Министърът обаче не успя да осигури мъже, които да карат камионите.

— Щом няма мъже, господин министре, ми трябват двеста жени — подметна Чарли и въпреки безобидните закачки, които карикатуристите си правеха с шофьорките, бе необходим само месец, та броени часове след пристигането й в пристанищата храната да поема от доковете към всички точки на държавата.

Самите докери посрещнаха добре шофьорките, а профсъюзните водачи така и не разбраха, че Чарли разговаря с тях на един език, а в министерството — на съвсем друг.

След като отстрани пречките пред разпределението на хранителните продукти, той се натъкна на други две затруднения. От една страна, земеделците се оплакваха, че не са в състояние да произвеждат достатъчно храна, понеже въоръжените сили им взимали най-кадърните мъже, от друга, Чарли установи, че и вносът на продукти от чужбина е недостатъчен заради успешната кампания на германските подводници.

Той предложи на Ултън две решения:

— Осигурихте ми момичета, които да карат камионите, сега трябва да ми намерите и млади жени, които да работят на полето — рече му той. — Този път ми трябват пет хиляди — това е броят на хората, които според самите земеделци не им достигали.

На другия ден Ултън даде интервю пред Би Би Си и призова страната да намери момичета, които да работят по фермите. През първите двайсет и четири часа молби подадоха петстотин млади жени и до два месеца и половина Ултън осигури петте хиляди момичета, поискани от Чарли, който обаче не започна да отпраща желаещите, докато броят на записалите се доброволки не достигна седем хиляди — това вече накара председателят на Националния съюз на земеделците да грейне в усмивка.

Колкото до вноса на хранителни продукти Чарли посъветва Ултън да замени картофите, които все не достигаха, с ориз.

— Но откъде ще го купим този ориз? — завайка се министърът. — Пътуването до Китай и Далечния изток е твърде опасно.

— Знам, знам — увери го Чарли. — В Египет познавам доставчик, който всеки месец е в състояние да ни осигури един милион тона.

— Можем ли да разчитаме на него?

— Разбира се, че не. Но брат му и досега работи в Ийст Енд, ако го изселим за някой и друг месец, все ще се споразумея със семейството му.

— Ако пресата надуши какво сме намислили, жив ще ме одере.

— От мен няма да научи, господин министре.

На другия ден Ели Халил се озова в затвора „Брикстън“, а Чарли замина със самолет за Египет, за да сключи с брат му сделка за един милион тона ориз месечно, всъщност заделени за италианците.

Споразумя се с египтянина половината доставки да се плащат в лири стерлинги, а другата половина — в пиастри, а също, ако доставките пристигат навреме, в Кайро да не се появяват никакви документи за тях. Чарли заплаши Насим Халил, че ако не изпълни това условие, египетските власти ще научат всичко за сделката.

— Справедливо е, Чарли, но ти всъщност винаги си бил много точен. А брат ми Ели? — попита египтянинът.

— В края на войната ще го освободим, но само ако оризът пристига навреме.

— Чудесно — съгласи се Насим. — Някоя и друга годинка зад решетките ще му дойде добре. Така де, Ели е от малцината членове на семейството, които още не са били задържани по волята на Негово Величество.

Чарли се стараеше да прекарва поне два-три часа седмично с Том Арнолд, за да не губи връзка с Челси Терас. Волю-неволю Том бе принуден да докладва, че фирма „Тръмпър“ постоянно е на загуба и той е трябвало да затвори пет от магазините, а други четири да закове с дъски — това натъжи Чарли, защото съвсем наскоро Сид Рексол му беше писал, че е готов да му продаде всички магазини на задругата, както и разрушената при бомбардировките пивница на ъгъла, и то за шест хиляди лири стерлинги общо, сума, която според Рексол самият Чарли му е предлагал навремето. Както кръчмарят напомняше във второ писмо до Арнолд, единственото, което Чарли трябвало да стори, било да подпише чека.

Чарли прочете договора, приложен от Рексол, и каза:

— Давах му тези пари много преди да избухне войната. Върни му книжата. Сигурен съм, че догодина по това време той ще предлага същите магазини най-много за четири хиляди лири стерлинги. Но гледай да не го дразниш, Том.

— Няма да е лесно — отвърна изпълнителният директор. — Откакто „Мускетарят“ бе разрушен от бомба, Сид отиде да живее в Чешир. Отворил е кръчма в някакво селце на име Хатъртън.

Наложи се Чарли да се раздели с Том и да замине за Саутхамптън — беше пристигнала първата пратка ориз от Халил. Момичетата бяха отишли с камионите да натоварят чувалите, но директорът на пристанището отказвал да освободи стоката, понеже не му били представени нужните документи. На Чарли изобщо не му се биеше толкова път и той не смяташе да го прави всеки месец.

Когато пристигна на пристанището, установи, че профсъюзите не създават никакви спънки и са готови веднага да разтоварят от кораба цялата стока, а момичетата само чакат камионите да бъдат натоварени, за да потеглят.

Докато се черпеха с бира в местната пивница, Алф Редуд, водачът на докерите, предупреди Чарли, че председателят на управителния съвет на пристанището господин Симкинс е голям сухар и държи законът да се спазва до последната буква.

— Виж ти! — възкликна Чарли. — Тогава и аз ще спазвам буквите.

Плати сметката и отиде в сградата на управлението, където поиска да се срещне с господин Симкинс.

— Зает е — отсече секретарката, която дори не си направи труда да го погледне — лакираше си ноктите.

Чарли я подмина като хала и влезе в кабинета на Симкинс, където завари слаб плешивеещ мъж — седеше зад огромното писалище и тъкмо си топваше парчето сухар в чая.

— Вие кой сте? — подвикна директорът на пристанището, който толкова се стъписа, че си изпусна сухара в чая.

— Чарли Тръмпър. И съм тук, за да разбера защо не освобождавате ориза.

— Защото нямам право да го освободя — отвърна Симкинс и се опита да извади сухара, който плаваше в чашата. — От Кайро не съм получил никакви официални документи, а книжата, които сте ми изпратили от Лондон, не отговарят на изискванията — усмихна се той злорадо на Чарли.

— Да де, но ще минат доста дни, докато ви представя необходимите книжа.

— Това изобщо не ме вълнува.

— Ние сме във война, не знаете ли!

— Точно по тази причина се стремим да спазваме изискванията. Сигурен съм, че германците постъпват точно така.

— Пет пари не давам какво правят германците — тросна се Чарли. — Всеки месец през пристанището ви ще влизат един милион тона ориз и държа да го разпределям до последното зрънце възможно най-бързо. Ясен ли бях?

— Да, господин Тръмпър, но за да си получите ориза, трябва да представите изрядно оформени документи.

— Заповядвам ви да освободите незабавно ориза — подвикна за пръв път Чарли.

— Не е нужно да ми повишавате тон, господин Тръмпър, защото, както вече ви обясних, нямате право да ми заповядвате нищо. Намирате се в пристанището на Саутхамптън, което, както със сигурност знаете, не е на подчинение на Министерството на хранителната промишленост. На ваше място бих се върнал в Лондон, за да издействам нужните книжа.

Чарли си помисли, че е прекалено стар да удари тоя негодник, затова само вдигна телефонната слушалка от апарата върху писалището на Симкинс и каза на телефонистката да го свърже с един номер.

— Ама какво правите! — подвикна директорът на пристанището. — Това тук е моят телефон, нямате право да го използвате.

Чарли продължи да стиска слушалката и обърна гръб на Симкинс. След като чу гласа в другия край на линията, каза:

— Обажда се Чарли Тръмпър. Бихте ли ме свързали с министър-председателя?

Директорът на пристанището се изчерви, сетне пребледня като платно.

— Ама няма нужда… — изпелтечи той.

— Добро утро, господин министър-председателю — подхвана Чарли. — Намирам се в Саутхамптън. Заради трудностите с ориза, за които ви споменах снощи. Не искат да го освободят от пристанището. Не мога да изляза на глава с…

Симкинс заръкомаха трескаво като регулировчик, за да привлече вниманието на Чарли, после закима.

— Издействал съм всеки месец да пристигат по един милион тона, господин министър-председателю, а момичетата седят и…

— Ще уредим нещата — Симкинс започна да кръжи около Чарли. — Чакайте… Всичко ще бъде наред.

— Искате ли да разговаряте лично с директора?

— Ама недейте — примоли се Симкинс. — Не е нужно. При мен са всички книжа.

— Да, ще му предам, господин министър-председателю — отсече Чарли и известно време мълча. — Довечера се връщам в Лондон. Да, веднага щом се прибера, ще дойда да ви докладвам. Дочуване, господин министър-председателю.

— Дочуване — пожела му Беки и затвори. — Не се и съмнявам, че довечера ще ми кажеш за какво става въпрос.

Същия ден вечерта, когато Чарли разказа цялата случка на министъра, и той, и Джесика Алън се запревиваха от смях.

— Ако му се беше оплакал, министър-председателят наистина щеше да дръпне едно конско на тоя тип — увери го Ултън.

— Да де, но Симкинс щеше да получи разрив на сърцето — натърти Чарли. — И тогава оризът, да не говорим за шофьорките, щяха да висят до Второ пришествие на пристанището. Пък и храната не достига, не исках онзи мухльо да изхаби още едно парче сухар.

Чарли беше на конференция на земеделците в Карлайл, когато от Лондон го потърсиха спешно.

— Кой? — попита той, докато се опитваше да се съсредоточи върху изказването на един от делегатите, който обясняваше надълго и нашироко как да се увеличи добивът на ряпа.

— Маркиза Уилтшир — тихо каза Артър Селуин.

— В такъв случай ще се обадя — отвърна Чарли и след като излезе от залата, се качи в хотелската стая и помоли телефонистката да го свърже.

— Какво мога да направя за теб, Дафни?

— Не ти, а аз, както винаги, ще направя нещо за теб. Прочете ли днешния „Таймс“?

— Прегледах заглавията. Защо? — попита Чарли.

— В такъв случай не е зле да видиш страницата с некролозите. И най-вече последния ред на един от тях. Няма да ти губя повече времето, скъпи, министър-председателят постоянно ни напомня каква жизненоважна роля си играел за победата ни във войната!

Чарли се засмя точно когато Дафни затвори.

— С какво мога да бъда полезен? — попита Селуин.

— Намери ми днешния брой на „Таймс“.

Когато младежът се върна с вестника, Чарли разлисти припряно страниците, докато откри некролозите: адмирал сър Алегзандър Декстър, командващ, проявил през Първата световна война завидни тактически умения, Дж. Т. Макфърсън, въздухоплавател и писател, и сър Реймънд Хардкасъл, индустриалец…

Чарли прегледа набързо подробностите от биографията на сър Реймънд: роден и завършил образованието си в Йоркшир, в началото на века наложил инженерното дружество на баща си, превърнало се през двайсетте години в едно от най-могъщите промишлени предприятия в Северна Англия. През 1938 година Хардкасъл продал за седемстотин и осемдесет хиляди лири стерлинги дяла си на „Джон Браун и сие“. Но Дафни се оказа права — само последният ред от некролога наистина имаше някакво отношение към Чарли.

Сър Реймънд, чиято съпруга е починала през 1914 г., има две дъщери, госпожица Ейми Хардкасъл и госпожа Трентам, които ще наследят богатството му.

Чарли вдигна телефонната слушалка на апарата върху писалището и помоли да го свържат с един номер в Челси. След малко се обади Том Арнолд.

— Та къде, казваш, може да бъде намерен Рексол? — бе единственото, което Чарли го попита.

— Както ти обясних последния път, когато прояви интерес, господин председателю, сега Рексол държи пивница „Щастливият бракониер“ в някакво селце на име Хатъртън в Чешир.

Чарли благодари на изпълнителния директор и без да казва дума повече, затвори.

— Мога ли да помогна с нещо? — попита делово Селуин.

— Каква ми е програмата до довечера, Артър?

— Ами още не са приключили с ряпата, после цял следобед се предвижда да присъствате на още доклади. Довечера има официален прием за участниците в конференцията, на която вие ще представлявате държавата, а утре сутринта трябва да връчите годишните награди на млекопроизводителите.

— В такъв случай се моли да се върна за приема — рече Чарли.

Изправи се и грабна балтона си.

— Да дойда ли с вас? — предложи Селуин, като се опитваше да не изостава от шефа си.

— Не, благодаря ти, Артър. Излизам по лична работа. Само ме покривай, докато се върна.

Изтича надолу по стълбите и излезе на двора. Шофьорът дремеше мирно и кротко зад волана. Чарли се метна в автомобила и затръшна вратата толкова силно, че събуди човека.

— Закарай ме в Хатъртън.

— Хатъртън ли?

— Да, Хатъртън. Излез откъм южната част на Карлайл, дотогава ще разбера къде точно отиваме.

Чарли отвори пътната карта, намери последната страница и прокара пръст по имената на селищата, започващи с „Х“. В списъка имаше пет села с името Хатъртън, за късмет само едно се намираше в Чешир. Единствената друга дума, която изрече по време на цялото пътуване, бе „по-бързо“. Повтори я няколко пъти. Минаха през Ланкастър, през Престън и Уорингтън, докато накрая, половин час преди обедната почивка, спряха пред „Щастливия бракониер“.

Когато Чарли влезе в пивницата, Сид Рексол го зяпна с отворена уста — направо не повярва на очите си.

— Яйце по шотландски[5] и халба от най-хубавата горчива бира. И внимавай да не ме излъжеш в грамажа! — ухили се Чарли и остави куфарчето отстрани до себе си.

— Божичко, кой вятър те е довял чак тук, Тръмпър — възкликна Сид, след като се провикна през рамо: — Едно яйце по шотландски, Хилда, и ела, моля ти се, да видиш кой ни е дошъл на крака.

— Отивам на конференция на земеделците в Карлайл — обясни Чарли. — Викам си, защо да не се отбия и да не изпия една бира със стария си приятел!

— Много мило, много мило — рече Сид и сложи върху тезгяха халбата горчива бира. — Напоследък четем често за теб по вестниците и колко си допринесъл заедно с лорд Ултън за победата ни във войната. Това е то, вече си ни знаменитост!

— Министър-председателят ми възложи важна работа — потвърди Чарли. — Дано допринасям с нещо — добави той с надеждата, че думите му са прозвучали достатъчно високопарно.

— Ами магазините, Чарли? Вероятно не ти остава време за тях, кой ги движи?

— Арнолд, старае се човекът, но при тези обстоятелства се наложи да затворя пет, да не говорим пък за онези, които съм заковал с дъски. Между нас да си остане, Сид — сниши глас Чарли, — но ако в скоро време нещата не тръгнат на оправяне, и аз сигурно ще почна да търся купувач.

Жената на Рексол дохвърча с чинията с поръчката.

— Здравейте, госпожо Рексол — поздрави я Чарли, докато тя слагаше пред него яйцето по шотландски и салатата. — Радвам се да ви видя! Защо не дойдете да се почерпим с мъжа ви?

— Защо наистина да не го полеем! — възкликна Сид Рексол. — Имай грижата, Хилда! — рече той, после се надвеси съзаклятнически над тезгяха. — Да знаеш някой, който иска да купи магазините на задругата и кръчмата?

— Не бих казал — отвърна Чарли. — Ако не ме лъже паметта, Сид, искаше за „Мускетарят“ луди пари, а днес какво е пивницата — развалина! Да не говорим пък за магазините на задругата.

— Поисках ти шест хиляди лири стерлинги, мисля, че се разбрахме за толкова, но Арнолд каза, че вече не си проявявал интерес — напомни Сид точно когато жена му сложи пред тях на тезгяха още две халби и отиде да обслужи друг клиент.

— Така ли ти каза? — престори се на учуден Чарли.

— Ами да — потвърди кръчмарят. — Приех предложението ти за шест хиляди, дори ти пратих подписан договор — да го одобриш, но Арнолд ми върна книжата.

— Направо не мога да повярвам — затюхка се Чарли. — А ти бях обещал. Защо не се свърза направо с мен?

— Напоследък не е никак лесно да те открие човек — натърти Рексол. — Все пак вече си важна клечка, недостъпен си за такива като мен.

— Арнолд не е трябвало да ти връща книжата — бе категоричен Чарли. — Очевидно не е оценил колко много държа на старото ни приятелство. Извинявай, Сид, и помни — за теб винаги съм достъпен. Случайно да пазиш договора?

— Пазя го, разбира се, оставаше да не го пазя! — оживи се Рексол. — И от него ще се убедиш, че казвам истината.

Кръчмарят хукна нанякъде и остави Чарли да си пие на спокойствие бирата и да опитва яйцето по шотландски. След няколко минути се върна, сложи документите върху тезгяха и плесна с длан по тях:

— Ето, Чарли, сам виж.

Другият мъж зачете договора, който Арнолд му беше показал преди година и половина. Вече беше подписан със „Сидни Рексол“, а след думите „на вниманието на…“ бе посочена сумата от шест хиляди лири стерлинги.

— Трябваше само да се добавят датата и твоят подпис — взе да обяснява кръчмарят. — Познаваме се от толкова години, Чарли, не очаквах да постъпиш така.

— Както сам знаеш, Сид, кажа ли нещо, не се отмятам. Съжалявам, но изпълнителният ми директор очевидно не е знаел какво сме се разбрали.

Извади от джоба си портфейла, взе от него чековата книжка, написа на горния ред „Сид Рексол“, а отдолу „шест хиляди лири стерлинги“, после се подписа със замах.

— Мъж на място си, Чарли, винаги съм го твърдял. Нали, Хилда?

Госпожа Рексол закима радостно, а Чарли се усмихна, взе договора, прибра книжата в куфарчето и се ръкува с кръчмаря и жена му.

— Казвай колко ти дължа? — попита, след като пресуши и последната капка бира в халбата.

— Аз черпя — отвърна Рексол.

— Ама как така, Сид…

— Настоявам! То оставаше един стар приятел да си плаща в моята пивница! Казах ти вече, аз черпя, Чарли — повтори той точно когато телефонът иззвъня и Хилда Рексол отиде да вдигне.

— Е, време е да тръгвам — рече гостът. — Не искам да закъснявам за конференцията, а и довечера ми предстои да държа поредната реч. Радвам се, Сид, че свършихме работа.

Вече бе отишъл при вратата, когато госпожа Рексол дохвърча при тезгяха.

— Търси те някаква жена, Сид. Обажда се отдалеч. Представи се като госпожа Трентам.

Месеците минаваха и Чарли се справяше все по-добре и по-добре с възложената му задача. Никой директор на пристанище не беше сигурен кога точно той ще нахълта като фурия в кабинета му, никой доставчик не се изненадваше, ако Чарли му поискаше за проверка фактурите, а председателят на Националния съюз на земеделците мъркаше доволно всеки път, когато чуеше името му.

Така и не се наложи да се обажда на министър-председателя, затова пък Чърчил го потърси веднъж. Беше четири и половина сутринта, когато телефонът върху писалището на Чарли иззвъня.

— Добро утро — поздрави той.

— Тръмпър ли е?

— Да, кой се обажда?

— Чърчил.

— Добро утро, господин министър-председателю. Какво обичате?

— Нищо. Само проверявам дали е вярно това, дето го разправят за теб. Между другото, благодаря ти.

После затвори.

От време на време Чарли дори успяваше да обядва с Даниъл. Сега момчето бе прикрепено към Министерството на войната, но не обелваше и дума с какво точно се занимава. След като го повишиха капитан, единственото притеснение на Чарли бе как ще реагира майка му, ако го зърне в униформа.

В края на месеца, когато се отби да се види с Том Арнолд, той му съобщи, че господин Хадлоу се е пенсионирал и сега директор на банката е някой си Пол Мерик, който не бил толкова отзивчив.

— Разправя, че дълговете ни са достигнали неприемливи равнища и вероятно било време да предприемем нещо — обясни Том.

— Виж го ти него! — възкликна Чарли. — В такъв случай явно ще се наложи да го посетя и да му кажа някоя и друга истина.

Макар че сега „Тръмпър“ притежаваше всички магазини по Челси Терас без книжарницата, Чарли все още бе изправен пред проблема с госпожа Трентам и с разрушените по време на бомбардировките жилищни сгради, да не говорим пък за допълнителните притеснения с хер Хитлер и неприключилата война: той бе склонен да ги вписва в една и съща графа и почти винаги именно в тази последователност.

В края на 1942 година, след победата на Осма армия при ел-Аламейн, войната с хер Хитлер направи стъпка в правилната посока. Чарли бе убеден: Чърчил е бил прав, когато е оповестил, че вълната се е обърнала. Войските на съюзниците навлязоха първо в Африка, сетне в Италия, Франция и накрая в Германия.

По това време обаче вече господин Мерик, а не Чарли настоя да се срещнат.

Когато влезе за пръв път в кабинета на новия директор, Чарли бе изумен колко млад е наследникът на господин Хадлоу. Трябваше да мине известно време и докато свикне, че не е задължително директорът на банка да носи жилетка и черна вратовръзка. Пол Мерик бе малко по-висок от Чарли и точно толкова широк, ако не броим усмивката. Чарли бързо установи, че господи Мерик не си пада по любезностите.

— Знаете ли, господин Тръмпър, че сте на червено с близо четирийсет и седем хиляди лири стерлинги и сегашните ви приходи не покриват дори…

— Да де, но имуществото на фирмата струва четири-пет пъти повече.

— Само ако намерите кой да го купи.

— Но аз не го продавам.

— Не е изключено и да нямате друг избор, господин Тръмпър, ако банката реши да си поиска парите.

— Тогава просто ще сменя банките — отсече Чарли.

— Очевидно не сте имали време да прочетете протокола от последното заседание на своя управителен съвет — тогава изпълнителният директор на вашето дружество — господин Арнолд, е докладвал, че през последния месец е посетил шест банки, но никоя не е проявила и най-малък интерес да поеме сметките на „Тръмпър“.

Мерик изчака клиентът да каже нещо, но тъй като Чарли продължаваше да мълчи, добави:

— Пак на същото заседание господин Краудър е обяснил на управителния съвет, че сега имате големи затруднения, защото от трийсетте години насам цените на недвижимите имоти никога не са били толкова ниски.

— Да, но след като войната свърши, те отново ще скочат за един ден.

— Може би, дотогава обаче може да минат години и вие отдавна да сте обявили фалит…

— Мен ако питате, войната ще свърши най-много до дванайсет месеца.

— Особено ако и занапред подписвате чекове за шест хиляди лири стерлинги, с които да купувате магазини, струващи два пъти по-евтино.

— Но ако не бях…

— Сигурно нямаше да бъдете в такова тежко положение.

Известно време Чарли мълча.

— И какво очаквате от мен? — попита той накрая.

— Настоявам да гарантирате заемите, които сте теглили от банката, с всичките имоти и наличната стока на фирмата. Вече съм съставил необходимите документи. — Мерик обърна към него листа хартия, оставен насред писалището. — Ако решите да подпишете — допълни той и посочи точките в долния край на листа, от двете страни на които имаше кръстчета, драснати с молив, — съм готов да удължа срока на плащане на заема с още дванайсет месеца.

— А ако откажа?

— Ако откажете, няма да имам друг избор, освен до двайсет и осем дни да ви обявя в неплатежоспособност.

Чарли се вгледа в книжата и видя, че Беки вече се е подписала на горния ред. Известно време двамата мъже мълчаха — Чарли умуваше какво да предприеме. После, без да казва нищо, извади писалката, драсна между двете кръстчета подписа си, обърна документа към банкера и излезе мълком от кабинета.

На седми май 1945 година в Реймс генерал Йодъл подписа капитулацията на Германия, която генерал Бидъл Смит прие от името на съюзниците.

Чарли тъкмо се готвеше да се включи в празненствата по случай победата на Трафалгарския площад, когато Беки му напомни, че са на червено вече с близо шейсет хиляди лири стерлинги и Мерик отново се е заканил да ги обяви в несъстоятелност.

— Гарантирал съм заема с всичките ни имоти и с наличните стоки. Какво още очаква от мен? — тросна се Чарли.

— Предлага да продадем единственото нещо, което би покрило дълговете ни — след това дори ще ни остане малко капитал, с който да избутаме следващите една-две години.

— И кое е това нещо?

— „Хора, ядящи картофи“ на Ван Гог.

— И дума да не става!

— Но, Чарли, картината е собственост на…

На другата сутрин той си уговори среща с лорд Ултън и му обясни, че има лични проблеми, с които трябва да се заеме незабавно. Изтъкна, че войната в Европа вече е приключила, и помоли министъра да го освободи от задълженията му.

Лорд Ултън му влезе в положението и подчерта, че и той, и цялото министерство ще съжаляват много, задето Чарли ги напуска.

Когато след месец си тръгна от кабинета в министерството, единственото, което взе със себе си, бе Джесика Алън.

И през 1945 година не намери изход от затрудненията: цените на недвижимите имоти продължиха да падат, от ден на ден инфлацията ставаше все по-голяма. Въпреки това беше трогнат, когато след капитулацията на Япония и разгрома на Уинстън Чърчил на изборите бившият министър-председател даде вечеря в негова чест точно преди да напусне Даунинг стрийт номер десет. Дафни призна, че никога не е влизала в резиденцията, и сподели с Беки, че всъщност и не изгаря от желание да го прави. Пърси обаче оповести, че му се ще да види какво е вътре и им завижда.

На вечерята присъстваха мнозина водещи министри от кабинета. Беки бе сложена да седне между Чърчил и изгряващата млада звезда Раб Бътлър, а Чарли се разположи между госпожа Чърчил и лейди Ултън. Беки загледа как съпругът й разговаря непринудено с министър-председателя и лорд Ултън и дори се усмихна, когато Чарли набра смелост да предложи на стареца пура, която същия следобед бе избрал специално за него в магазина на Челси Терас номер сто трийсет и девет. Едва ли някой в помещението се досещаше, че Тръмпърови са на косъм от разорението.

Когато вечерята най-после свърши, Беки благодари на министър-председателя, който на свой ред благодари на нея.

— За какво? — учуди се тя.

— За това, че сте провеждали телефонни разговори от мое име и сте взимали много добри решения — обясни той, докато ги изпращаше по дългия коридор.

— Нямах представа, че знаете — поруменя Чарли.

— То оставаше да не знам. Още на другия ден Ултън разказа на всички министри. Никога не съм ги виждал да се превиват така от смях.

Вече на изхода на Даунинг стрийт номер десет Чърчил се поклони леко на Беки и каза:

— Лека нощ, лейди Тръмпър.

— Знаеш какво означава това, нали? — попита Чарли, докато изкарваше колата от двора и завиваше надясно към Уайтхол.

— Че ще получиш благородническа титла.

— Да, но по-важното е, че ще се наложи да продадем картината на Ван Гог.

[1] На Даунинг стрийт номер десет се намира лондонската резиденция на министър-председателя на Великобритания. — Б.пр. ↑

[2] Джоузеф Патрик Кенеди (1888 — 1969), американски финансист и дипломат, по време на Втората световна война посланик на САЩ във Великобритания, баща на президента Джон Кенеди. — Б.пр. ↑

[3] Артър Уелзли Уелингтън (1769 — 1852), английски генерал и политик, назначен от крал Джордж Четвърти за премиер-министър. Известен като победителя на Наполеон. — Б.пр. ↑

[4] Бенджамин Дизраели (1804 — 1881), английски държавник и белетрист, министър-председател на Великобритания през 1867 и 1874 — 1880 г. — Б.пр. ↑

[5] Сурово яйце, запечено в кайма. — Б.пр. ↑

Даниъл
1931 — 1947

29.

„Ти си малко копеле“, ето какъв е първият ми спомен. След три месеца щях да навърша шест години, когато едно момиченце ми изкрещя тези думи от другия край на детската площадка, сетне започна да ме сочи и заподскача от крак на крак. Всички деца от класа застинаха на място и ме зяпнаха, а аз изтичах при момиченцето и го залепих до стената.

— Какво означава това? — попитах го и му извих ръцете.

— Не знам, не знам — ревна момиченцето. — Само чух как мама казва на тате, че си копеленце.

— Аз знам какво означава — подвикна някой зад мен.

Обърнах се и видях, че целият клас ме е наобиколил, но така и не разбрах кой се е обадил.

— И какво означава? — повторих още по-силно.

— Ще ти кажа, ако ми дадеш шест пенса.

Погледнах под вежди Нийл Уотсън, грубияна, който вечно сядаше на чина зад мен.

— Имам само три.

Той помисли, помисли и се съгласи:

— Добре тогава, ще ти кажа за три пенса.

Приближи се, протегна длан и зачака, докато аз развързвах бавно носната си кърпа. Дадох му всичките си джобни пари за седмицата. Той направи с дланите си фуния и изшушука в ухото ми:

— Означава, че нямаш баща.

— Не е вярно! — викнах аз и го заудрях по гърдите.

Но той бе много по-едър от мен и само се изсмя на немощните ми напъни. Звънецът удари, междучасието беше свършило и всички се юрнаха към класната стая. Някои се смееха и викаха в хор:

— Даниъл е малко копеле.

Следобед бавачката дойде да ме вземе от училище и когато се уверих, че никой от класа не е наблизо, за да ме чуе, я попитах какво означава тази дума. Тя каза само:

— Как не те е срам, Даниъл, да питаш такова нещо! На това ли ви учат в „Сейнт Дейвид“? Да не съм те чула повече да го казваш.

Докато закусвах в кухнята, бавачката отиде да ми напълни ваната и аз попитах готвачката какво е „копеле“.

— Не знам, господарю — рече ми само тя. — Не ви съветвам да питате такова нещо.

Не смеех да задам въпроса на мама и тате, да не би да се окаже, че Нийл Уотсън ми е казал истината, и цяла нощ не мигнах — мятах се в леглото и умувах как да разбера.

После се сетих, че преди много-много време мама е постъпила в болница и е трябвало да се върне с братче или сестриче, но това не е станало. Дали пък „копеле“ не означаваше точно това?

След около седмица бавачката ме бе завела на свиждане на мама в болница „Гай“, аз обаче не помнех почти нищо, освен че тя бе много бледа и тъжна. Виж, зарадвах се неописуемо, когато си дойде вкъщи.

Следващото събитие в живота ми, което помня съвсем ясно, бе как единайсетгодишен ме записаха в училище „Сейнт Пол“. Там за пръв път в живота ме накараха да се трудя наистина къртовски. В подготвителното училище бях пръв по почти всички предмети, макар че не полагах повече усилия от останалите си съученици. Викаха ми „зубър“, но това не ме притесняваше особено. Оказа се, че в „Сейнт Пол“ има много умни момчета, никой обаче не можеше да се мери с мен по математика. Не само че обичах предмета, който хвърляше в ужас повечето ми съученици, но и оценките, които получавах на изпитите в края на срока, винаги радваха мама и тате. Изгарях от нетърпение да ни дадат следващото алгебрично уравнение, поредната геометрична главоблъсканица, предизвикателството на още едно контролно — решавах задачите наум, докато другите в класа само хапеха края на моливите и си блъскаха главите над страниците, изпълнени с дълги-предълги цифри.

Справях се и по останалите предмети и макар да не бях добър в игрите, се запалих да свиря на виолончело, така че ме поканиха в училищния оркестър, но класният каза, че това не било важно, понеже очевидно съм щял да си остана до гроб математик. По онова време не знаех какво точно има предвид, знаех само, че на четиринайсет години тате е напуснал училище, за да помага на дядо си на сергията за плодове и зеленчуци в Уайтчапъл, и макар че мама е завършила Лондонския университет, още й се налагаше да работи в галерията на Челси Терас номер едно, та да „поддържа лукса, с който татко е свикнал“. Поне това я чувах да му казва сегиз-тогиз, докато закусвахме.

Някъде по това време най-после разбрах какво всъщност означава думата „копеле“. В един от часовете четяхме на глас „Крал Джон“, така че ми се отвори случай да попитам учителя по английски господин Килтън за значението на думата, без да привличам вниманието. Едно-две от момчетата ме изгледаха и прихнаха, този път обаче никой не започна да ме сочи с пръст и да шушука — помня, когато учителят ми каза значението, си помислих, че Нийл Уотсън не е бил чак толкова далеч от истината. Но подобно обвинение не можеше да бъде отправено, разбира се, към мен, защото още в първите ми спомени мама и тате си бяха заедно. И винаги са били господин и госпожа Тръмпър.

Сигурно съм щял да забравя онази отколешна случка, ако една вечер не бях слязъл в кухнята, за да изпия чаша мляко, и чух как Джоан Мур си говори с иконома Харолд.

— На малкия Даниъл му спори в учението — отбеляза Харолд. — Явно по ум се е метнал на майка си.

— Така е, дано само не научава никога истината за баща си.

При тези думи застинах като попарен край перилата на стълбите. Отново нададох ухо.

— Едно е сигурно — продължи икономът, — госпожа Трентам никога няма да признае момчето за свой внук. Един бог знае кой ще наследи всички тия пари.

— Със сигурност не и капитан Гай — вметна Джоан. — Сто на сто ще отидат у брат му Найджъл.

После двамата започнаха да обсъждат кой ще приготви закуската, затова се промъкнах обратно горе в стаята си, но така и не успях да заспя. През следващите няколко месеца сядах честичко на стъпалата и чаках търпеливо да чуя още нещо важно, което да излезе от устата на слугите, но те така и не се върнаха на темата.

Помня само още един случай, когато съм чувал името „Трентам“. Преди доста време маркиза Уилтшир, близка приятелка на мама, дойде веднъж у нас на чай. Аз още бях в антрето, когато мама попита:

— Ходи ли на погребението на Гай?

— Да, но повечето богобоязливи енориаши в Асхърст не го уважиха — увери я маркизата. — Онези, които са го познавали добре, като че ли изпитваха облекчение, че са се отървали от него.

— А сър Реймънд дойде ли?

— Не, биеше на очи отсъствието му — прозвуча в отговор. — Госпожа Трентам разправя, че бил твърде стар за такова пътуване, което само ми напомни, че в близко бъдеще тя ще наследи цяло състояние.

Така научих още подробности, които обаче не ми говореха нищо.

Името „Трентам“ изникна още веднъж, когато чух един разговор между баща ми и подполковник Хамилтън. Двамата стояха известно време сами в кабинета и когато подполковникът си тръгна, татко му каза:

— Колкото и да предложим на госпожа Трентам, тя за нищо на света няма да ни продаде жилищните сгради.

Подполковникът закима убедено, ала единственото, което каза по въпроса, беше:

— Проклетия!

Веднъж мама и тате ги нямаше вкъщи и аз потърсих в телефонния указател името „Трентам“. Имаше само едно: майор Дж. Х. Трентам, депутат, Честър Скуеър деветнайсет. Това не ми помогна особено.

Когато през 1939 година от колежа „Тринити“ ми отпуснаха стипендия „Нютон“, с която да следвам математика, тате направо щеше да се пръсне от гордост. В края на седмицата всички се вдигнахме и отидохме с колата в университетското градче, за да видим къде ми предстои да живея, а после тръгнахме да разглеждаме колежите.

Небосклонът над мен бе съвсем ведър, ако не броим един-единствен облак, при това буреносен: нацистка Германия. В Парламента се обсъждаше мобилизацията на всички, навършили двайсет години, и аз изгарях от нетърпение да дам своя принос, в случай че Хитлер дръзне да стъпи на полска земя.

Първата ми година в Кеймбридж мина добре главно защото ми преподаваше Хорас Брадфорд, смятан заедно с жена си Виктория за един от най-ярките представители на поколение много надарени математици, които по онова време водеха занятията в университета. Мълвеше се, че като първенец на курса госпожа Брадфорд била спечелила престижната награда „Ранглър“, но не й я дали просто защото била жена. Вторият в класирането станал пръв — разказах на мама тази случка и тя направо побесня.

Госпожа Брадфорд се радваше много, че още през 1921 година мама е получила научна степен в Лондонския университет, докато Кеймбридж отказваше да признае нейната дори през 1939-а.

Подобно на мнозина от началните курсове в „Тринити“, и аз, след като завърших първи курс, подадох молба за доброволец, моят преподавател обаче ме попита дали искам да работя с него и с жена му в Министерството на войната, в нов отдел, който щял да се занимава единствено с разчитането на шифри.

Приех, без изобщо да се замислям, и се размечтах как ще седя в някоя тясна, слабо осветена стаичка в Блечли Парк и ще се опитвам да разгадая шифрите на германците. Изпитвах известни угризения на съвестта, че ще бъда сред малцината в униформа, които ще се забавляват по време на войната. Тате ми даде малко пари да си купя на старо автомобил „Морис Гараж“, което означаваше, че от време на време ще мога да отскачам до Лондон, за да се видя с нашите.

Понякога успявах да се отскубна за час-два, за да обядвам с татко в Министерството на хранителната промишленост, той обаче ядеше само хляб и сирене, които поливаше с чаша мляко — очевидно за да дава пример на подчинените си. Господин Селуин ме предупреди, че баща ми със сигурност вдъхновява останалите, но надали се наяжда, после добави, че бил запалил дори министъра.

— Но не и господин Чърчил, нали? — предположих аз.

— Доколкото подразбрах, той е следващият в списъка му.

През 1943 година ме произведоха капитан — така Министерството на войната просто признаваше приноса на новоучредения ни отдел. Татко, естествено, бе на върха на щастието, аз обаче съжалявах, че не мога да споделя с него и с мама радостта си, когато разчетохме шифъра, използван от командирите на германските подводници. И до ден-днешен не проумявам защо те продължиха да шифроват съобщенията с кода „Енигма“, при положение че ние отдавна го бяхме разгадали. Той беше мечта за всеки математик — след доста усилия го разчетохме върху обратната страна на листа с менюто в ресторант „Лион“ недалеч от Пикадили. Келнерката, която ни обслужваше, се развика, че съм бил простак. Засмях се и доколкото си спомням, реших да не се връщам в службата и да ида вкъщи, та и мама да ме види в капитанската униформа. Според мен изглеждах страхотно, но тя ми отвори и подскочи като ужилена. Бях стъписан, че ме гледа така, сякаш е видяла призрак. Съвзе се доста бързо, но първата й реакция на униформата ми се превърна в поредната брънка от сложната главоблъсканица. Главоблъсканица, към която постоянно се връщах.

Другото, което ме озадачи, бе последният ред в поместен във вестника некролог, на който почти не обърнах внимание, докато не прочетох, че някоя си госпожа Трентам щяла да наследи баснословно състояние. Това само по себе си не ми се стори чак толкова важно, докато не прочетох отново некролога и не научих, че въпросната госпожа е дъщеря на някой си сър Реймънд Хардкасъл, име, позволило ми да запълня доста квадратчета и отвесно, и хоризонтално. Ала най-много ме озадачи това, че сред роднините, които според некролога бяха надживели сър Реймънд, го нямаше името на Гай Трентам.

Понякога съжалявам, че съм се родил с ум, сякаш създаден да разчита шифри и кодове и да борави с математически формули. Все ми се струваше, че има пряка връзка между „копеле“, „Трентам“, „болница“, „капитан Трентам“, „жилищни сгради“, „сър Реймънд“, „брат му Найджъл“, „погребение“ и това, че мама пребледня като платно, когато ме видя в капитанската униформа. Все пак си давах сметка, че трябва да узная още доста неща, докато стигна до правилното решение.

После най-неочаквано се досетих за кого са говорели през всички тези години, когато маркизата е идвала на гости на мама, досетих се и кого е имала предвид, когато каза, че току-що е ходила на погребението на Гай. Очевидно са погребвали капитан Гай. Но защо това бе толкова важно?

Следващата неделя сутринта станах в нечовешко време и отидох в Асхърст, селото, където маркиза Уилтшир е живяла навремето — нещо, което, както отсъдих аз, не беше никакво съвпадение. Малко след шест вече бях в енорийската църква и както и бях очаквал, в този ранен час не заварих никого на гробищата. Тръгнах да обикалям и да разглеждам надписите: колкото щеш мъртъвци с имената Ярдли, Бакстър, Флъд и Харкорт-Браун. Някои от гробовете бяха обрасли с бурени, други бяха старателно поддържани и в горния им край дори имаше току-що откъснати цветя. Поспрях за миг край гроба на дядото на моята кръстница. Край часовниковата кула бяха погребани към стотина енориаши, но не ми отне много време да открия старателно поддържания парцел на семейство Трентам, който беше само на няколко метра от църковния вестиарий.

Когато съгледах надгробния камък, сложен най-скоро, ме обля студена пот:

КАПИТАН ГАЙ ТРЕНТАМ

Удостоен с Военен кръст

1896 — 1927 г.

Починал след дълго боледуване

Цялото семейство скърби за теб

И така загадката навлезе в задънена улица в буквалния смисъл на думата: стоях край гроба на единствения човек, който, стига да беше жив, щеше да отговори на всичките ми въпроси.

След края на войната се върнах в колежа „Тринити“, където ми отпуснаха още една година, за да се дипломирам. Нашите смятаха, че най-паметното събитие през тази година са наградата „Ранглър“, с която бях удостоен, и това, че са ми предложили преподавателско място в „Тринити“, аз обаче бях на мнение, че не по-малко важна е благородническата титла, която Бъкингамският дворец е дал на баща ми.

Церемонията се оказа за мен двоен празник, защото на нея видях как и някогашният ми преподавател — професор Брадфорд — също получава благородническа титла за приноса си в разчитането на германските шифри, макар че, както отбеляза мама, жена му отново бе подмината. Помня, възмутих се не по-малко и заради самия доктор Брадфорд. Баща ми наистина изигра своята роля, за да напълни стомасите на англичаните, но както и Чърчил изтъкна пред Камарата на общините, малкият ни екип вероятно бе скъсил войната поне с една година.

После онзи следобед всички отидохме на чай в „Риц“ и съвсем естествено по някое време заговорихме за това на какво смятам да се посветя сега, след като войната е свършила. Прави чест на баща ми, че никога не е и намеквал да му помагам в „Тръмпър“, особено след като знаех как се е надявал да има втори син, който някой ден да поеме дружеството. През лятната ваканция осъзнах още повече какъв късмет съм извадил: баща ми бе погълнат от проблемите във фирмата, а мама не можеше да прикрие тревогата си за бъдещето на „Тръмпър“, въпреки това обаче, попитах ли с какво мога да помогна, тя винаги отвръщаше:

— Не се безпокой, рано или късно всичко ще се оправи.

След като се върнах в Кеймбридж, успях да си втълпя, че не бива да се притеснявам, ако отново се натъкна на името „Трентам“. В мое присъствие обаче никой не дръзваше да го изрече, затова мисълта за него продължи да ме гложди. Баща ми беше много прям човек, та не намирах просто обяснение защо по този въпрос е толкова потаен — до степен да разбирам, че не бива да отварям пред него дума за това.

Сигурно щяха да минат години, докато се върна към тази загадка, ако една сутрин не бях вдигнал слушалката на телефона у нас в Литъл Болтънс и не бях чул, че баща ми разговаря по другия апарат с Том Арнолд, негова дясна ръка. Той каза:

— Е, ако не за друго, то поне можем да бъдем благодарни, че изпревари госпожа Трентам и отиде пръв при Сид Рексол.

Веднага затворих, усетил, че този път трябва веднъж завинаги да разбуля загадката, при това без родителите ми да разберат. Защо ли в такива случаи човек си мисли най-лошото? Бях сигурен как накрая ще се окаже, че става дума за нещо съвсем безобидно.

Не се познавах със Сид Рексол, но още го помнех като съдържателя на „Мускетарят“, пивница, възправяла се гордо в другия край на Челси Терас, докато върху нея не падна бомба. През войната татко беше купил помещението и по-късно го бе превърнал в магазин за мебели.

Не беше нужно да си Дик Бартън[1], за да установиш, че през войната господин Рексол е напуснал Лондон и е отворил кръчма в затънтеното селце Хатъртън в графство Чешир.

Цели три дни разработвах стратегията си за Рексол и поех към Хатъртън едва след като бях сигурен, че съм прехвърлил наум всичко, което искам да узная. Трябваше да задам въпросите така, че те да не приличат на въпроси. Изчаках обаче още един месец, преди да се отправя с автомобила на север — междувременно си пуснах брада, която, бях сигурен, бе достатъчно дълга, та Рексол да не ме познае. Не помнех да съм го срещал някога, но си давах сметка, че е твърде възможно кръчмарят да ме е виждал през последните три-четири години и да ме познае още щом вляза в пивницата. Дори си купих модни очила, с които замених старите.

Реших да отида в понеделник, защото смятах, че по кръчмите това е най-спокойният ден. Преди да потегля на път, звъннах за всеки случай в „Щастливият бракониер“ — да се уверя, че този ден господин Рексол ще бъде на работа. Жена му ми каза, че той ще бъде в кръчмата, и аз затворих още преди да ме е попитала кой го търси.

Докато пътувах към Чешир, репетирах отново и отново въпросите, които не трябваше да звучат като въпроси. След като пристигнах в село Хатъртън, спрях автомобила в странична уличка и чак тогава влязох в пивницата. Заварих на тезгяха трима-четирима души, които си бъбреха, и още петима-шестима, които си пиеха пиенето край мъждукащия огън. Седнах в края на тезгяха и си поръчах пай по овчарски и малка горчива бира — от най-хубавата. Поръчката взе тантуреста застаряваща лелка, която, както установих по-късно, била съпруга на съдържателя. Трябваха ми само няколко секунди, за да разбера кой е кръчмарят — всички останали в пивницата го наричаха „Сид“, но разбрах, че трябва да проявя още малко търпение, понеже той не млъкваше, разказваше за всичко и всички, като се почне от лейди Докър и се стигне до Ричард Мърдок, за които говореше така, сякаш са му първи приятели.

— Пак ли същото, уважаеми господине? — попита накрая той, след като дойде при мен в края на тезгяха и взе празната халба.

— Да, ако обичате — отвърнах, успокоен, че кръчмарят очевидно не ме е познал.

Докато се върне с бирата, на тезгяха бяхме останали само двама-трима души.

— Тукашен ли сте, господине? — поинтересува се Рексол и се наведе към мен.

— Не — отговорих му аз. — Дошъл съм само за ден-два на проверка. От Министерството на земеделието, рибната и хранителната промишленост съм.

— И какво ви води в Хатъртън?

— Проверявам всички стопанства в околията за болести по копитата и устата на добитъка.

— А, да, четох по вестниците — рече той и започна да върти между дланите си празна чаша.

— Ще пийнете ли едно за моя сметка? — предложих аз.

— О, да, благодаря ви, господине. Едно уиски, ако нямате нищо против.

Сложи празната халба във водата под тезгяха, с която миеше съдовете, и си наля голямо уиски. Взе ми половин крона, после ме попита какво съм установил.

— Дотук всичко е чисто — отвърнах. — Но ми остава да проверя още няколко стопанства в северната част на графството.

— Имах един познат във вашето министерство — оповести кръчмарят.

— Така ли?

— Сър Чарлс Тръмпър.

— Не съм го заварил — казах аз и отпих от бирата, — но в министерството още говорят за него. Ако се вярва на хората, бил костелив орех.

— И още как! — потвърди Рексол. — Ако не беше той, сега щях да съм богаташ.

— Виж ти!

— Ами да! Навремето, преди да дойда тук, държах заведенийце в Лондон. Имах и дял в няколко магазина на Челси Терас. През войната Тръмпър купи от мен пивницата за някакви си шест хиляди лири стерлинги. Ако бях изчакал още едно денонощие, щях да й взема двайсет, че и трийсет хилядарки.

— Да де, но войната не е свършила за едно денонощие.

— Изобщо не твърдя, че Тръмпър ме е изиграл, но винаги съм си мислел, че надали е съвпадение, дето не го бях виждал от години, а той се изтърси като гръм от ясно небе точно онази сутрин.

Чашата на Рексол вече беше празна.

— Дали да не повторим? — предложих аз с надеждата, че ако вложа още половин крона, кръчмарят вероятно ще си развърже езика още повече.

— Много щедро от ваша страна, драги ми господине — възкликна мъжът и когато се върна с пълните чаши, попита: — Та докъде бях стигнал?

— До онази сутрин…

— А, да. Та сър Чарлс, или Чарли, както винаги съм го наричал. Плати ми направо тук, в кръчмата, сключихме сделката за десетина минути. Тъкмо си тръгна, и ми се обади една жена, която пита дали имотите още се продават. Отвърнах на въпросната дама, че току-що съм ги спазарил.

Не попитах коя е тази „дама“, макар и да подозирах, че знам.

— Това обаче не доказва, че тя е щяла да ви предложи двайсет хиляди лири стерлинги — отбелязах аз.

— Щеше, щеше да ми предложи! И още как! — възрази Рексол. — Госпожа Трентам бе готова да ми сваля и звезди, само и само да попречи на сър Чарлс да се сдобие с магазините.

— Ама че работа! — възкликнах аз, но отново не попитах „защо“.

— Не е за разправяне! Тръмпърови и Трентамови са се хванали за гушите вече не знам от колко години. Госпожа Трентам още притежава няколко жилищни сгради насред Челси Терас. Единствено това спря сър Чарлс да построи своя мавзолей. И още нещо, когато госпожата се опита да купи сградата на Челси Терас номер едно, Чарли я изигра лошо. Никога не съм виждал такова чудо!

— Но това вероятно е станало преди много години — отбелязах аз. — Възможно ли е хората да си имат зъб толкова дълго?

— Прав сте. Доколкото знам, враждата им е започнала още в началото на двайсетте, откакто онова конте, синът й излизаше с госпожица Салмън.

Затаих дъх.

— Тя, госпожа Трентам де, никак не одобряваше. Всички ние в „Мускетарят“ се досещахме, а когато синчето й се вдигна и замина за Индия, Салмън ни в клин, ни в ръкав се омъжи за Чарли. И това не е краят на загадката.

— Така ли?

— Ами да — потвърди Рексол. — И досега никой не е сигурен кой точно е бащата.

— Бащата ли?

Кръчмарят се поколеба.

— Разбъбрих се прекалено много. Стига толкова.

— Изумен съм, че след толкова време това още вълнува някого — опипах за последно почвата и изпих на един дъх бирата.

— Вярно си е — съгласи се Рексол. — И аз винаги съм се чудел. Но нали ги знаете какви са хората. Е, драги ми господине, трябва да затварям, че властите ще ме погнат.

— Ама разбира се. И аз трябва да се връщам при добитъка.

Преди да потегля към Кеймбридж, седнах в колата и си записах най-подробно каквото помнех от разказа на кръчмаря. През дългия път на връщане се помъчих с новите неща, които бях научил, да си съставя някаква по-пълна картина. Рексол ми бе разказал доста подробности, които дотогава не знаех, но и бе добавил нови въпроси без отговори. Когато излязох от пивницата, единственото, в което бях сигурен, бе, че не мога да спра дотук.

На другата сутрин реших да се отбия в Министерството на войната и да попитам старата секретарка на сър Хорас дали е възможно да намери някакви сведения за един бивш офицер.

— Името? — попита строго облечената жена на средна възраст, която още прибираше косата си на нисък кок, каквато беше модата по време на войната.

— Гай Трентам — отвърнах аз.

— Чин и част?

— Капитан, вероятно от Кралския стрелкови полк.

Жената се скри зад затворената врата, но след около четвърт час се върна с малка кафява папка. Извади от нея един-единствен лист хартия и зачете на глас:

— Капитан Гай Трентам, удостоен с Военен кръст. Участвал е в Първата война, после е бил прехвърлен на служба в Индия, напуснал е въоръжените сили през 1922 година. Не е посочено защо. Няма и адрес за връзка.

— Ти си истинско съкровище — рекох аз и целунах жената по челото, от което тя много се смути, после си тръгнах и се върнах в Кеймбридж.

Колкото повече научавах, толкова повече ми се искаше да знам, макар че поне засега очевидно бях навлязъл в поредната задънена улица.

Следващите няколко седмици се посветих изцяло на студентите, докато те не се пръснаха за коледната ваканция.

Прибрах се в Лондон и прекарах чудесно трите седмици заедно с нашите в Литъл Болтънс. В сравнение с лятото баща ми изглеждаше много по-спокоен, дори мама като че ли се бе поотърсила от необяснимите си притеснения.

Но по време на празниците изникна друга загадка — бях убеден, че тя по никакъв начин не е свързана с Трентамови, затова не се поколебах да помоля мама да я разбули.

— Какво е станало с любимата картина на татко?

Отговорът й ме натъжи много, а тя ме помоли да не споменавам изобщо пред татко „Хората, ядящи картофи“.

Седмицата преди да се върна в Кеймбридж се разхождах по Бофорт стрийт по посока на Литъл Болтънс, когато забелязах възрастен ветеран в униформа от синьо сукно, който се опитваше да пресече улицата.

— Нека ви помогна — предложих аз.

— Благодаря ви, млади момко — усмихна се старецът и ме погледна със сълзящи очи.

— С кого сте служили? — попитах уж между другото.

— Не с друг, а с принца на Уелс — отговори той. — Ами вие?

— В Кралския стрелкови полк. — Прекосихме заедно улицата. — Имате ли познати там?

— Кралският стрелкови полк значи — повтори мъжът. — Имам, как да нямам, Бейнджър Смит, дето участва в Голямата война, и Сами Томкинс, той обаче отиде в полка по-късно, ако не ме лъже паметта, някъде през двайсет и втора — двайсет и трета, и след Тобрук[2] го демобилизираха като инвалид.

— Бейнджър Смит ли? — повторих аз.

— Да — потвърди ветеранът вече когато стигнахме отсрещния тротоар. — Падаше си кръшкач — прихна гърлено старчето. — Но ако се вярва на мълвата, и досега работи един ден седмично във вашия полкови музей.

На другия ден влязох за пръв път в малкия полкови музей колкото да разбера от уредника, че Бейнджър Смит идвал само в четвъртък, и то невинаги. Огледах помещението, пълно с опърпани знамена, окичени с бойни отличия, с витринки, зад които се мъдреха униформи, и с допотопно оръжие от отминали времена, а също с огромни карти, на които с разноцветни кабарчета беше отбелязано как, къде и кога са извоювани тези отличия.

Уредникът бе само няколко години по-голям от мен, затова не си дадох труда да го обременявам с въпроси за Първата световна война.

В четвъртък се върнах и заварих на стола в ъгъла на музея възрастен войник, който се правеше на много зает.

— Бейнджър Смит?

Окаяното старче бе високо, има-няма, метър и шейсет. Дори не се опита да стане от стола, само ме погледна изпод вежди.

— Е, и?

Извадих от вътрешния си джоб банкнота от десет шилинга.

Той погледна изпитателно първо парите, после мен.

— Какво искате?

— Случайно да помните капитан Гай Трентам? — попитах го аз.

— От полицията ли сте?

— Не, адвокат съм, занимавам се с наследството му.

— Бас ловя, че капитан Трентам не е оставил на никого нищо.

— Нямам правото да разкривам това — обясних аз. — Сигурно не знаете какво се е случило с него, след като е напуснал Стрелковия полк. В документацията на полка от 1922 година насам не се споменава нищо за него.

— То оставаше да се споменава! Мен ако питате, Трентам не е напуснал полка с духова музика и военни почести. Заслужаваше да го скъсат от бой.

— Защо?

— От мен няма да научите нищичко — отсече старецът. — Полкова тайна — добави той и се пипна отстрани по носа.

— А имате ли представа къде е отишъл, след като е напуснал Индия?

— Това ще ви струва повече от десет шилинга — изкиска се ветеранът.

— В смисъл?

— Онзи ниедник отпраши към Австралия. Там умря и майка му върна трупа в Англия. Личното ми мнение е, че светът не е загубил нищо. Ако зависеше от мен, щях да махна и портрета му от музея.

— Портретът му ли?

— Да. При офицерите, удостоени с Военен кръст е, снимките им са сложени в горния ляв ъгъл, след носителите на орден „За особени заслуги“ — рече мъжът и успя криво-ляво да вдигне ръка и да посочи.

Отидох бавно при ъгъла, който ми беше показал, минах покрай снимките на хората, удостоени с кръст „Виктория“, общо седем на брой, сетне и покрай воините, получили медал „За особени заслуги“, и застанах пред отличените с Военен кръст. Бяха подредени по години: 1914-та — трима, 1915-а — тринайсет, 1916-а — десетима, 1917-а — единайсет, 1918-а — седемнайсет. Под фотографията на капитан Гай Трентам пишеше, че е получил Военния кръст за участието си във втората битка при Марна от осемнайсети юли 1918 година.

Взрях се в снимката на млад офицер в капитанска униформа и разбрах, че искам, не искам, ще се наложи да отида до Австралия.

[1] Герой от едноименно многосерийно приключенско радиопредаване, излъчвано по Би Би Си приз 1946 — 1951 г. — Б.пр. ↑

[2] Пристанищен град в Либия, където от 1930 г. има военна база на Италия. От януари 1940 г. до декември 1941 г. там се водят ожесточени сражения. — Б.пр. ↑

30.

— Кога смяташ да заминеш?

— През лятната ваканция.

— Имаш ли пари за такова дълго пътуване?

— Останало ми е нещичко от петстотинте лири, които ми даде по случай дипломирането. При всички положения ерген, който живее на общежитие в колежа, не се нуждае от много пари.

Младежът вдигна очи, защото в дневната влезе майка му.

— Това лято Даниъл смята да ходи в Америка.

— Колко вълнуващо! — възкликна Беки и остави на страничната масичка до пишещата машина ваза с цветя. — На всяка цена се срещни със семейство Фийлд в Чикаго и с Блумингдейлови в Ню Йорк, а ако ти остане време, би могъл и да…

— По-скоро ще се опитам да се срещна с Уотърстоун в Принстънския университет и със Стинстед от „Бъркли“.

— Познавам ли ги? — свъси се Беки, докато редеше цветята във вазата.

— Едва ли, мамо. И двамата са университетски преподаватели по математика.

Чарли се засмя.

— На всяка цена да ни пишеш редовно, моля те! — настоя майка му. — По-спокойно ми е, когато знам къде си и какво правиш.

— Да, мамо, ще пиша — увери я Даниъл и се постара да не издава раздразнението си. — Но само ако ми обещаеш да не забравяш, че вече съм на двайсет и шест години.

Беки го погледна с усмивка.

— Не думай!

Вечерта младежът се върна в Кеймбридж — опитваше се да измисли как да пише на родителите си от Америка, при положение че отива в Австралия. Никак не му бе приятно да мами майка си, ала знаеше, че ще я заболи още повече, ако й каже истината за капитан Трентам.

Положението съвсем се усложни, когато Чарли му прати билет първа класа за Ню Йорк — беше за кораба „Куин Мери“ и на него бе посочена точната дата на заминаване. Струваше сто и три лири стерлинги и включваше и връщането, датата за което трябваше да се уточни допълнително.

Накрая Даниъл реши как да постъпи. Изчисли, че ако през седмицата след края на сесията се качи на „Куин Мери“ и отплава за Ню Йорк, а после продължи с железницата през Съединените щати и отиде в Сан Франциско, би могъл да остане там един ден и да вземе парахода „Аоранджи“, който да го откара до Сидни. Така щеше да разполага с един месец, който да остане в Австралия, а оттам да повтори пътуването, само че от юг на север, и да има достатъчно време, за да се върне в Саутхамптън няколко дни преди началото на Михаиловия семестър[1].

Както винаги когато се заемаше с нещо, и този път Даниъл се готви дълго и старателно, преди да поеме към Саутхамптън. Отдели три дни за Информационната служба към дипломатическото представителство на върховния комисар[2] на Австралия на улица Странд, а в мензата на „Тринити“ се стараеше да сяда до някой си доктор Маркъс Уинтърс, професор от Аделаида, на специализация в Кеймбридж. Макар че първият секретар и заместник главен библиотекар в Информационната служба на Австралия остана озадачен от някои въпроси на Даниъл, а доктор Уинтърс недоумяваше какви ли са подбудите на младия математик, в края на пролетния триместър Даниъл бе убеден, че знае достатъчно, за да не пилее време, когато стъпи на далечния континент. Въпреки това си даваше сметка, че цялото начинание ще се окаже авантюра, ако първият му въпрос получеше отговора: „Няма как да установим“.

Четири дни след като студентите се пръснаха и Даниъл приключи с протоколите от сесията, той си стегна багажа — беше готов за пътуването. На другата заран майка му дойде в колежа, за да го откара до Саутхамптън. Докато пътуваха към южното крайбрежие, Даниъл научи, че наскоро Чарли е поискал от Лондонската община да одобри проекта му за огромен универсален магазин от единия, та чак до другия край на Челси Терас.

— Ами разрушените при бомбардировките жилищни сгради?

— От общината са дали на собствениците тримесечен срок да подадат молба за нов строеж на мястото на развалините, в противен случай са ги заплашили, че ще откупят принудително парцела и ще го обявят за продан.

— Жалко, че не можем да го купим ние — отбеляза Даниъл, надявайки се с поредния си завоалиран въпрос да изтръгне от майка си някакъв отговор, тя обаче не каза нищо и продължи да кара по шосе номер трийсет.

„Каква ирония на съдбата“, помисли Даниъл. Беше достатъчно тя да му се довери и да му обясни защо госпожа Трентам не желае да работи с баща му, за да обърнат колата и да се приберат в Кеймбридж.

Младежът се върна към по-безопасните теми.

— И как татко смята да събере средства за такова мащабно начинание?

— Още се колебае дали да тегли заем, или да пусне на борсата акции.

— За каква сума става въпрос?

— Според господин Мерик ще бъдат необходими към сто и петдесет хиляди лири стерлинги.

Даниъл подсвирна.

— Напоследък цените на недвижимите имоти се вдигнаха рязко и банките са готови да ни отпуснат веднага цялата сума — продължи Беки, — но искат да заложим като обезпечение всичко, което притежаваме, включително сградите на Челси Терас, къщата, сбирката с произведения на изкуството, а за капак ни предлагат и лихва върху заема от четири на сто годишно.

— В такъв случай май е по-добре да учредите акционерно дружество.

— Не е толкова просто. Ако тръгнем по този път, нищо чудно накрая семейството да притежава едва петдесет и едно на сто от дяловете.

— Това ще рече, че пак ще имате последната дума.

— Така е — потвърди майка му, — но ако в бъдеще се наложи да вдигаме капитала, дяловете ще се раздробят още повече и накрая нищо чудно да изгубим мажоритарния пакет. При всички положения знаеш прекрасно как се отнася баща ти към външни хора, които разполагат с прекалено голяма власт във фирмата, да не говорим пък за дялове. Не обича да се отчита пред никого, дори пред членовете на управителния съвет, камо ли пред акционери — това може да завърши с истинско бедствие. Открай време следва инстинкта си, докато „Банк ъф Ингланд“ вероятно ще предпочете по-традиционен подход.

— Докога трябва да вземете решение?

— Докато се върнеш от Америка.

— Ами галерията?

— Както върви, вероятно ще излезем на печалба. Привлякла съм подготвени хора, имам достатъчно връзки, ако получим разрешението за строеж, след време сигурно ще създадем доста неприятности на „Сотби“ и „Кристи“.

— Ами да, татко и бездруго им отмъква под носа най-добрите картини…

— Да, да — усмихна се Беки. — Но ако караме и занапред така, няма да се изненадам, ако някой ден личната ни колекция струва повече от търговското дружество, както се убедихме от горчив опит, когато се наложи да продадем отново на галерия „Льофевр“ моя Ван Гог. Не съм срещала аматьор, който да има такова набито око, както баща ти… Но не му споменавай, че съм го казала.

Беки насочи вниманието си към пътните знаци, за да види как да излезе на пристанището, и накрая спря автомобила точно при презокеанския кораб, но не чак толкова близо, както навремето Дафни.

Вечерта Даниъл отплава с „Куин Мери“, а майка му остана да му маха от кея.

На кораба написа на родителите си дълго писмо, което изпрати пет дни по-късно от Пето авеню. После си купи билет за влака за Чикаго. В осем същата вечер композицията потегли от гара „Пенсилвания“, след като Даниъл бе прекарал цели шест часа в Манхатън, където, ако не броим пощенската марка, не беше купил друго, освен пътеводител на Щатите.

Пристигнаха в Чикаго и там прикачиха вагона към друг влак, който откара младежа чак в Сан Франциско.

По време на четиридневното пътуване през Щатите той съжали, че изобщо ще ходи до Австралия. Мина през Канзас Сити, Нютън Сити, Ла Хунта, Албъкърки и Барстоу — градовете му се сториха кой от кой по-интересен. Щом влакът спреше на някоя гара, Даниъл скачаше от вагона, купуваше пъстра пощенска картичка, от която личеше къде точно е бил, запълваше празното пространство с още и още сведения, почерпани от пътеводителя, и я пускаше в пощенската кутия. На следващата гара пак повтаряше същото. Когато експресът пристигна на гара „Оукланд“ в Сан Франциско, той беше пратил на майка си и баща си в Литъл Болтънс цели двайсет и седем различни картички.

Взе автобуса до Сейнт Франсис Скуеър и след като провери цените, за да е сигурен, че са му по джоба, отседна в хотелче край пристанището. До заминаването на „Аоранджи“ оставаха трийсет и шест часа, затова той отскочи и до „Бъркли“, където прекара целия втори ден заедно с професор Стинстед. Толкова се увлече по изследванията на математика, та отново съжали, че няма да остане по-дълго — подозираше, че в „Бъркли“ ще научи повече, отколкото в Австралия.

Вечерта преди да замине, купи още двайсет пощенски картички и стоя до един след полунощ, за да ги надпише. На двайсетата въображението му вече се бе изчерпало напълно. На другата заран, след като плати стаята, помоли главния портиер да праща по една картичка на всеки три дни, докато той се върне. Даде му десет долара и му обеща, щом дойде отново в Сан Франциско, да му плати още толкова, но само ако са останали точно толкова картички, колкото е предвидил — и досега не бе сигурен кога точно ще се качи на кораба обратно за Америка.

Главният портиер бе озадачен, но прибра в джоба си десетте долара и сподели с младия администратор на рецепцията, че са го молили да върши далеч по-странни неща за далеч по-малко пари.

Когато Даниъл се качи на „Аоранджи“, вече му бе поникнала брада, а той се беше подготвил възможно най-добре, ако отчетем, че все пак бе събирал сведенията от другия край на света. По време на пътуването се хранеше на голяма кръгла маса заедно със семейство австралийци, които бяха ходили на почивка в Щатите и сега се прибираха. През следващите три седмици те обогатиха значително познанията на младежа, без дори да съзнават, че той поглъща с изострен интерес всяка дума, която изричат.

В първия понеделник на август 1947 година Даниъл зърна Сидни. Застана на палубата и загледа как слънцето залязва зад моста точно когато една лодка дойде, за да покаже на презокеанския кораб откъде да влезе в пристанището. Изведнъж му домъчня много за дома и той не за пръв път съжали, че изобщо е предприел такова пътуване. След час вече бе слязъл от кораба и беше отседнал в хотелче, препоръчано му от австралийците на неговата маса.

Собственичката, която се представи като госпожа Снел, беше много едра, с широка усмивка и гръмък смях. Настани го, както твърдеше самата тя, в най-луксозната стая. Даниъл изпита облекчение, че все пак не му е дала от обикновените стаи, защото когато легна на двойното легло, то хлътна в средата, а щом понечи да се обърне, пружината го последва, сякаш беше залепена за гърба му. И от двата крана на мивката течеше студена вода в различни оттенъци на кафявото, а единствената гола крушка, която висеше от средата на тавана, светеше толкова слабо, че Даниъл изобщо не можеше да чете на нея, освен ако не стъпеше на стол и не застанеше точно отдолу. Но госпожа Снел не му беше предоставила стол.

Когато на другия ден, след закуската, състояща се от яйца, бекон, картофи и пържени филийки, жената го попита къде ще се храни, в хотела или навън, той за нейно огромно разочарование отсече:

— Навън!

Първото, най-важно посещение, което бе набелязал, беше в Имиграционната служба. Знаеше, че ако там не му съобщят нищо, може още същата вечер да се качи на „Аоранджи“ и да се върне в Щатите. Вече му се струваше, че няма да е особено разочарован, ако му се наложи да го направи.

Огромната кафява сграда на Маркет стрийт, където се пазеха сведенията за всички, пристигнали в колонията след 1823 година, отваряше в десет сутринта. Макар да дойде половин час по-рано, Даниъл завари осем дълги опашки от хора, опитващи се да установят едно или друго за регистрираните преселници, така че се озова пред гишето след цели четирийсет минути.

Когато най-сетне му дойде редът, той видя пред себе си червендалест мъж в синя риза с разкопчана яка, отпуснал вяло ръце върху гишето.

— Опитвам се да издиря един англичанин, пристигнал в Австралия между 1922 и 1925 година.

— Не знаеш ли нещо по-конкретно, моето момче?

— Опасявам се, че не — отвърна Даниъл.

— Опасяваш се, значи — повтори чиновникът. — Поне името не знаеш ли?

— А, да — рече Даниъл. — Гай Трентам.

— Трентам. Как се пише?

Младежът каза името бавно, буква по буква.

— Сега вече те разбрах, моето момче. Ще ти струва две лири стерлинги. — Даниъл извади от вътрешния джоб на якето си портфейла и плати. — Подпиши се тук — каза служителят, след което завъртя формуляра и му показа с пръст най-долния ред. — Ела пак в четвъртък.

— В четвъртък ли? Но това е след цели три дни.

— Добре че в Англия още ви учат да смятате — рече чиновникът. — Следващият.

Даниъл си тръгна само с квитанция за две лири стерлинги, без да е научил нищо ново. След като излезе на улицата, си купи брой на „Сидни Морнинг Хералд“ и потърси кафене край пристанището, където да обядва. Хареса си ресторантче, пълно с младежи. Келнерката го преведе през шумното, претъпкано заведение и го сложи да седне на масичка в ъгъла. Даниъл почти бе прочел вестника, когато тя най-сетне му донесе салатата. Изтика вестника встрани, изненадан, че в него не пише и дума за ставащото в Англия.

Тъкмо отхапваше от марулята и се чудеше как да оползотвори най-добре непредвиденото забавяне, когато момичето на съседната маса се пресегна и попита дали може да вземе захарта.

— Разбира се, нека аз — рече Даниъл и й подаде захарницата.

Надали щеше да погледне отново непознатата, ако не бе забелязал, че тя чете „Основи на математиката“ на А. Н. Уайтхед и Бъртранд Ръсел.

— Да не би случайно да следвате математика? — полюбопитства той, след като й подаде захарницата.

— Да — потвърди тя, без дори да го погледне.

— Попитах, защото преподавам математика — уточни Даниъл — да не го помислят за невъзпитан.

— Как ли не! — възкликна момичето, без да се обръща. — И то се знае, че в Оксфорд.

— Не, в Кеймбридж.

При тези думи непознатата все пак се извърна и се взря по-внимателно в Даниъл.

— А можеш ли да ми обясниш Правилото на Симпсън? — попита ни в клин, ни в ръкав.

Даниъл разгъна хартиената салфетка, извади писалката и нахвърли няколко чертежа, за да онагледи правилото, нещо, което не бе правил още от „Сейнт Пол“.

Младата жена свери чертежа му с обяснението в учебника, усмихна се и възкликна:

— Ама ти наистина си преподавал математика!

Даниъл се изненада от бурната й реакция, но тъй като тя бе съпроводена с усмивка, реши, че момичето го одобрява. Остана още по-изненадан, когато непознатата грабна чинията с яйца и фасул, премести я на масата му и седна срещу него.

— Джаки — представи се тя. — Селяндурка от Пърт.

— Даниъл — отвърна той. — И съм…

— И си момче англичанче от Кеймбридж. Вече ми каза, забрави ли?

Даниъл се взря по-изпитателно в младата жена срещу себе си. Беше към двайсетгодишна, с къса руса коса и чипо носле. Дрехите й се свеждаха до шорти и жълта тениска, на която отпред пишеше „ПЪРТ“. Не приличаше на студентките, които Даниъл бе виждал в „Тринити“.

— Следваш ли? — попита я той.

— Да. Втори курс съм, в Пърт. Та кой вятър те е довял в Сидни, Дан?

Докато се сети какво точно да отговори, Джаки вече му обясняваше защо е дошла в столицата на Нов Южен Уелс. Почти не млъкна, докато се хранеха. Даниъл настоя да плати и двете сметки.

— Браво на теб, мъж на място! — похвали го Джаки. — Какво ще правиш довечера?

— Още не съм решил.

— Така ли! Аз пък мислех да отида в Кралския театър — рече му тя. — Защо не дойдеш и ти?

— Какво е представлението? — попита Даниъл — така и не успя да скрие изумлението си, че момиче му определя среща, случваше му се за пръв път в живота.

— „Довечера в осем и половина“ на Ноел Кауард, участват Сирил Ричард и Мадж Елиот.

— Звучи обещаващо — подметна нехайно Даниъл.

— Страхотно. Е, Дан, ще се видим във фоайето в осем без десет.

Тя грабна раницата, метна я на гърба си, пристегна токата и изчезна като хала.

Даниъл видя как момичето изхвърча от кафенето още преди да си е измислил някакво оправдание, за да не отиде на театър. После си каза, че ще бъде невъзпитано да не се яви на срещата, а и не можеше да отрече, че му беше приятно с Джаки. Погледна си часовника и реши да поразгледа града.

Вечерта, някъде в осем без двайсет, отиде в Кралския театър, купи два билета от по шест шилинга отпред на партера и зачака своята гостенка — или обратното, може би гостът беше той? След първия звънец Джаки още я нямаше, а Даниъл си даде сметка, че колкото и да не му се иска да си го признае, очаква с нетърпение срещата с нея. И след втория звънец обаче нямаше и следа от новата му позната и той се примири, че ще гледа представлението сам. До вдигането на завесата оставаше само една минута, когато младежът усети, че някой го хваща за ръката, и чу глас:

— Здравей, Дан! Мислех, че няма да дойдеш!

Още нещо, което му се случваше за пръв път: никога досега не бе водил на театър момиче по къси панталонки.

Той се усмихна. Пиесата му хареса, но още повече му хареса компанията на Джаки през антракта, както и в „Романо“, италианско ресторантче, където тя го заведе след представлението. Не беше срещал човек, който, въпреки че са се запознали само преди няколко часа, е толкова прям и дружелюбно настроен. Говориха си за какво ли не, като се почне от математиката и се стигне до Кларк Гейбъл, но за каквото и да ставаше дума, Джаки винаги имаше мнение.

— Може ли да те изпратя до хотела? — попита Даниъл, когато накрая си тръгнаха от ресторанта.

— Нямам хотел — усмихна се Джаки и след като метна раницата на рамо, добави: — Затова дай аз да те изпратя до твоя.

— Защо пък не! — възкликна той. — Госпожа Снел все ще има стая и за теб.

— Дано няма — подметна момичето.

Натисна няколко пъти звънеца, накрая госпожа Снел им отвори.

— Не знаех, че сте двама — рече тя. — Това ще ви струва повечко, разбира се.

— Но ние… — подхвана Даниъл.

— Благодаря ви — прекъсна го Джаки и грабна ключа от ръката на госпожа Снел, която намигна на младежа.

След като влязоха в тясната му стаичка, Джаки свали раницата от гърба си и заяви:

— Не се притеснявай за мен, Дан, аз ще спя на пода.

Той не знаеше какво да отговори и без да каже и дума, отиде в банята, където си облече пижамата и си изми зъбите. Върна се в стаята и отиде на пръсти при леглото, без изобщо да поглежда към Джаки. След миг чу, че тя влиза в банята, отново стана, прокрадна се до входната врата и угаси лампата, после пак се пъхна между завивките. Не след дълго вратата на банята изскърца. Даниъл стисна очи и се престори на заспал. Подир миг усети как до него се плъзга голо тяло и го прегръщат две ръце.

— О, Даниъл! — натърти в тъмното с подчертан английски акцент младата жена. — Я да я махнем тази ужасна пижама!

Тя дръпна памучния шнур на долнището и Даниъл тъкмо понечи да възроптае, когато усети, че се е долепил до голото й тяло. Продължи да лежи със затворени очи, без да пророни и дума, докато Джаки го милваше бавно по краката. Младежът усети как го плисва вълна блаженство, сетне се отпусна омаломощен — и той не знаеше какво точно е станало. Но бе сигурен, че е било неописуемо приятно.

— Знаеш ли, наистина съм убедена, че си девствен — рече Джаки, когато накрая той отвори очи.

— Не — поправи я Даниъл. — Бях девствен.

— Опасявам се, че още си — възрази момичето. — Строго погледнато де. Но ти не се притеснявай — обещавам ти до сутринта да наваксаме. А, да, другия път може да участваш и ти, Дан.

Следващите три дни Даниъл почти не стана от леглото, където премина обучението на второкурсничката от Университета в Пърт. На втората сутрин вече бе открил колко красиво може да бъде женското тяло. На третата вечер Джаки простена тихо, от което той разбра, че може и да не е завършил курса, но вече не е и пълен новак.

Натъжи се, когато момичето му каза, че е време да се връща в Пърт. Джаки метна за последно раницата на рамо, после Даниъл я изпрати на гарата и загледа от перона как влакът потегля към Западна Австралия.

— Ще те потърся, Дан, ако някога дойда в Кеймбридж — бяха последните думи, които чу от Джаки.

— Надявам се наистина да дойдеш — отвърна той, убеден, че доста от преподавателите в „Тринити“ само ще спечелят, ако преминат неколкодневен курс на обучение при Джаки.

В четвъртък сутринта, както му бяха казали, отиде отново в Имиграционната служба и след още един час висене на неизбежната опашка връчи квитанцията на служителя, който беше облечен в същата риза и пак се беше отпуснал върху гишето.

— А, да, спомням си, Гай Трентам. Само няколко минути след като си тръгна, му открих данните — обясни мъжът. — Жалко, че не дойде по-рано.

— Мога само да съм ви признателен.

— Да си ми признателен ли, за какво? — учуди се чиновникът и го изгледа подозрително.

Даниъл взе зеленото картонче, което мъжът му подаде.

— За три от най-щастливите дни в живота ми.

— За какво говориш, моето момче? — ахна чиновникът, но Даниъл вече се бе отдалечил и не го чу.

Седна на стъпалата пред високата сграда в колониален стил и се взря в официалния документ. Както се беше опасявал, той не му разкри почти нищо:

Име: Гай Трентам

(вписан като имигрант на 18. XI. 1922 г.)

Занятие: търговец на земеделски парцели

Адрес: Сидни

Манли Драйв №117

Даниъл откри бързо върху картата, оставена му от Джаки, къде точно се намира Манли Драйв и взе автобуса за Северен Сидни, където слезе в предградие с много дървета и с изглед към пристанището. Макар и доста големи, къщите имаха запуснат вид и оставиха у младежа впечатлението, че навремето кварталът очевидно е бил много моден.

Той натисна звънеца на къща, която преди доста години може би е била хотел, отвори му младеж по къси панталони и потник. Даниъл бе на път да приеме, че това е нещо като национална носия.

— Знам, било е отдавна — подхвана той, — но се опитвам да науча нещо за човек, който може би е живял тук през 1922 година.

— Доста преди мен — отвърна весело младежът. — Елате да поговорите с леля Силвия, тя сигурно ще ви помогне.

Домакинът поведе Даниъл през антрето — влязоха в дневна, която очевидно не бе разтребвана от доста време, откъдето отидоха на терасата, вероятно преди години боядисана в бяло. На люлеещия се стол седеше жена към петдесетте, беше с боядисана коса и толкова силен грим, че на Даниъл му бе невъзможно да определи възрастта й. Тя продължи да се люлее със затворени очи на стола и да се припича на сутрешното слънце.

— Извинявайте, че ви безпокоя…

— Не спя — рече жената и изгледа подозрително натрапника. — Ти пък кой си? Изглеждаш ми познат.

— Казвам се Даниъл Тръмпър — подхвана младежът. — Опитвам се да науча нещо за един човек, който по всяка вероятност е отседнал при вас през 1922 година.

Жената прихна.

— Преди двайсет и пет години! Доста голям оптимист си.

— Казва се Гай Трентам.

Тя изправи рязко гръб и се втренчи в Даниъл.

— Ти си му син, нали? — Младежът се вцепени. — И на сто години да стана, няма да го забравя онзи негодник, само как умееше да омайва със сладки приказки!

Той вече не можеше да отрича истината дори пред самия себе си.

— За какво си се домъкнал след толкова години, за да му платиш борчовете ли?

— Аз такова… — подхвана Даниъл.

— Духна, без да е платил наема за близо година. Вечно пишеше на майка си в Англия, врънкаше й пари, но аз така и не ги видях. Тоя мръсник си въобразяваше, че щом спи с мен, може да мине метър, до гроб ще го помня, особено след онова, което му се случи.

— Значи знаете къде е отишъл, след като си е тръгнал оттук?

Жената се подвоуми. Извърна се и погледна през прозореца, а Даниъл продължи да чака.

— Последното, което чух — поде пак жената след дълго мълчание, — е, че се е хванал букмейкър в Мелбърн, но това беше преди да…

— Преди какво? — не се стърпя младежът.

Тя отново го изгледа изпитателно.

— А, не — рече домакинята, — не искам аз да съм човекът, който ще ти го каже, разбери си го сам. Но ако искаш съвет от мен, се качвай на първия кораб за Англия, няма смисъл да биеш толкова път до Мелбърн.

— Може да се окаже, че вие сте единствената, която е в състояние да ми помогне.

— Навремето му се хванах на баща ти, няма да позволя и синът да ме преметне, така да знаеш. Покажи му вратата, Кевин.

Даниъл помръкна. Благодари на жената, че му е отделила от времето си, и си тръгна. Хвана автобуса за Сидни, после стигна пеш до хотела. Прекара самотна нощ, беше му мъчно за Джаки. Питаше се защо ли в Сидни баща му се е държал като негодник и дали той да не послуша съвета на „леля Силвия“.

На другата заран се сбогува с госпожа Снел и с голямата й усмивка, но първо, без да възрази, плати доста голямата сметка. Оттам се отправи към гарата.

Когато същата вечер влакът от Сидни навлезе в гарата на Спенсър стрийт в Мелбърн, първото, което Даниъл направи, бе да провери в телефонния указател — да не би в него да има хора с името „Трентам“, такива обаче нямаше. След това започна да звъни на всички посочени в указателя букмейкъри в града, но чак деветият се сети, че е чувал името „Трентам“.

— Звучи ми познато — каза гласът в другия край на линията. — Но не знам откъде. Защо не се свържете с Брад Морис. Той държеше навремето този пункт за залагания, може би ще ви помогне. Ще намерите телефонния му номер в указателя.

Разговорът с възрастния господин Морис беше съвсем кратък.

— Името Гай Трентам говори ли ви нещо? — попита отново Даниъл.

— Англичанинът ли?

— Да — потвърди младежът и усети как пулсът му се ускорява.

— Оня, дето говореше с тузарски акцент и разправяше на всеки срещнат, че е майор ли?

— Възможно е.

— Тогава провери в затвора, накрая го тикнаха там.

Даниъл понечи да попита защо, но връзката вече бе прекъснала.

Още трепереше като листо, когато си тръгна с тежкия куфар от гарата и отседна в хотела отсреща. Отново легна на единственото легло в тясната тъмна стаичка и се опита да реши дали да продължи с издирването, или просто да забрави за истината и както го е посъветвала Силвия, „да се качи на първия кораб за Англия“.

Беше рано вечерта, когато заспа, ала се събуди посред нощ и видя, че още е с дрехите. Когато през прозореца грейнаха първите предизгревни лъчи, младежът вече бе взел решение. Не искаше да научава нищо повече, не му трябваше да научава, веднага се връща в Англия!

Първо обаче отиде в банята да се изкъпе и да се преоблече и през това време размисли.

След половин час слезе във фоайето на хотела и попита администратора къде се намира полицейското управление. Мъжът му каза да отиде на Бърк стрийт.

— Толкова лоша ли беше стаята! — възкликна той.

Даниъл се усмихна насила. Притеснен до смърт, тръгна бавно в посоката, която му бяха показали. Само след няколко минути вече беше на Бърк стрийт, но обиколи няколко пъти сградата, докато накрая набра смелост да се качи по каменните стъпала пред полицейското управление и да влезе вътре.

Името „Трентам“ очевидно не говореше нищо на младичкия дежурен сержант, който само попита кой се интересува от въпросния човек.

— Един негов роднина от Англия — отвърна Даниъл.

Сержантът го остави на гишето и отиде в дъното на помещението, където някакъв офицер с по-висок чин разглеждаше търпеливо зад писалището купчинка снимки. Изслуша внимателно сержанта, после го попита нещо. Дежурният се обърна и посочи Даниъл. „Копеле — помисли си той. — Ти си малко копеле.“ След малко сержантът се върна при него.

— Приключили сме с разследването на Трентам — обясни той. — Обърнете се към Управлението на затворите.

Даниъл почти онемя, но накрая все пак успя да промълви:

— Къде се намира?

— На седмия етаж — посочи нагоре дежурният.

Когато на седмия етаж слезе от асансьора, Даниъл видя пред себе си огромен плакат с мъж със сърдечно лице. Отдолу пишеше „Хектор Уотс, главен директор на Управлението на затворите“.

Младежът отиде на гише „Справки“ и обясни, че търси господин Уотс.

— Имате ли уговорена среща?

— Не — отвърна той.

— В такъв случай се съмнявам, че…

— Бихте ли обяснили на главния директор, че съм дошъл чак от Англия, за да се видя с него?

Оставиха го да чака само няколко минути и го отведоха на осмия етаж. Сърдечната усмивка от плаката сега грейна отново — вече на живо — пред него, въпреки че бръчките по лицето бяха малко по-дълбоки. Даниъл отсъди, че Хектор Уотс е някъде към шейсетте — макар да беше много пълен, човекът преливаше от енергия.

— От коя част на Англия си, моето момче? — попита Уотс.

— От Кеймбридж — отвърна Даниъл. — Преподавам математика в университета.

— Аз пък съм от Глазгоу — поясни директорът на затворите. — Но сигурно вече си се досетил от името и акцента. Заповядай, седни и казвай какво те води насам.

— Опитвам се да науча нещо за Гай Трентам, от полицейското управление ми казаха да се обърна към вас.

— А, да, чувал съм името. Защо ли ми е познато?

Шотландецът стана иззад писалището и отиде при няколкото кантонерки до стената отзад. Издърпа едно от чекмеджетата, отбелязано с буквите „СТУ“, и извади голяма папка с дебели корици.

— Трентам — повтори той, докато преглеждаше книжата в папката.

Накрая издърпа два листа. Отново седна зад писалището и сложи листовете пред себе си, после вдигна поглед и се взря по-внимателно в Даниъл.

— Отдавна ли си тук, моето момче?

— Пристигнах в Сидни преди по-малко от седмица — отговори той, озадачен от въпроса.

— И никога ли не си идвал в Мелбърн?

— Не, никога.

— И защо питаш за този човек?

— Искам да науча възможно най-много за капитан Гай Трентам.

— Защо? — повтори главният директор на затворите. — Журналист ли си?

— Не — рече Даниъл. — Преподавател съм, но…

— Значи имаш много основателна причина, за да биеш толкова път.

— Вероятно от любопитство — каза младежът. — Как да ви обясня… Никога не съм виждал Гай Трентам, но той ми е баща.

Уотс погледна графата, където бяха изброени най-близките роднини: съпруга Ана Хелън (починала), една дъщеря — Маргарет Етел. Син не беше посочен. Мъжът отново се взря в Даниъл, помисли и взе решение.

— Неприятно ми е да ти го съобщя, но баща ти е починал, докато е бил задържан в полицията.

Даниъл бе стъписан и се разтрепери. Уотс отново го погледна и добави:

— Съжалявам, че трябва да ти съобщя такава неприятна новина, все пак идваш от много далеч.

— От какво е починал? — прошепна Даниъл.

Главният директор на затворите обърна страницата, погледна последния ред от формуляра и прочете: „Обесен“. Вдигна очи към младежа.

— От инфаркт — каза му.

[1] Така в някои английски училища и колежи се нарича есенният семестър — от Михаилов ден, който се пада на 29 септември. — Б.пр. ↑

[2] Посланик на една страна от Общността на народите в друга. — Б.пр. ↑

31.

Даниъл се качи в спалния вагон за Сидни, но така и не заспа. Единственото, което му се искаше, бе час по-скоро да се махне от Мелбърн. Докато влакът се отдалечаваше от града, му поолекна, след известно време той дори изяде половината сандвич, който си беше взел от вагон-ресторанта. Когато влакът пристигна на гарата в най-големия австралийски град, младежът скочи на перона, натовари куфара на такси и тръгна право към пристанището. Качи се на първия кораб, отплаващ за западното крайбрежие на Америка.

В полунощ мъничкият параход, който имаше разрешително да превозва всичко на всичко четирима пътници, пое към Сан Франциско. Пуснаха Даниъл да се качи чак когато плати на капитана в брой — останаха му пари колкото да се добере до Англия, стига, разбира се, да не загазеше някъде по пътя.

По време на сякаш безкрайното плаване до Америка параходът не спря да се клатушка и люлее и Даниъл почти не стана от койката — обмисляше отново и отново какво да прави със сведенията, с които сега разполагаше. Постоянно се сещаше за притесненията и тревогите, вероятно мъчили майка му през годините, и за това какъв прекрасен човек е вторият му баща. Тези думи — „втори баща“, му бяха много неприятни. Никога нямаше да възприема Чарли така. Стига да му се бяха доверили още от самото начало, Даниъл със сигурност щеше да използва способностите си, за да им помогне, вместо да пилее толкова много сили в опити да установи истината. Сега обаче съзнаваше до болка, че не може да сподели с тях какво е научил, понеже вероятно знаеше повече и от тях.

Съмняваше се майка му да знае, че Трентам е умрял в затвора, оставяйки из цял Нов Южен Уелс и Виктория куп неплатени дългове. Това със сигурност не го пишеше върху надгробния камък в Асхърст.

Докато стоеше на палубата и гледаше как корабчето се клатушка по избрания маршрут, как минава под моста „Голдън Гейт“ и навлиза в пристанището на Сан Франциско, Даниъл най-сетне реши какво да прави.

Мина през Имиграционната служба, взе автобуса за центъра на града и отседна в същия хотел, където бе пренощувал, преди да замине за Австралия. Портиерът извади двете картички, които не бе успял да изпрати, а Даниъл му връчи обещаната банкнота от десет долара. Написа нещо ново и пусна картичките наведнъж, преди да се качи на трансконтиненталния експрес за Ню Йорк.

Идеите му се избистряха с всеки изминал час и ден на самота, макар че, притеснен, Даниъл често се питаше какво ли още знае майка му, за което той няма да посмее да я попита. Ако не друго, сега поне беше сигурен, че негов баща наистина е Гай Трентам, напуснал опозорен Индия или Англия. Излизаше, че страховитата госпожа Трентам му е баба, която по незнайни причини обвинява не друг, а Чарли за всичко, сполетяло сина й.

След като пристигна в Ню Йорк, Даниъл съвсем се отчая — „Куин Мери“ бе отплавал само преди ден за Англия. Взе си място на „Куин Елизабет“ и така остана само с няколко долара в брой. Последното, което направи на американска земя, бе да прати на майка си телеграма, с която й съобщи кога, горе-долу, пристига в Саутхамптън.

Когато Статуята на свободата вече не се виждаше от кърмата на презокеанския пътнически кораб, младежът се поуспокои за пръв път. Но през петте дни на пътуването мислите му отново и отново го връщаха към госпожа Трентам. Все не можеше да я възприеме като своя баба. Щом дойде време да слезе в Саутхамптън, Даниъл си даде сметка, че майка му трябва да му отговори на още няколко въпроса, ако той иска да осъществи своя план.

Докато слизаше по мостика, за да стъпи отново на английска земя, забеляза, че по време на отсъствието му листата на дърветата от зелени са станали златисти. Смяташе да реши проблема с госпожа Трентам още преди те да са опадали от клоните.

Майка му го чакаше на кея. Даниъл й се зарадва както никога дотогава и я притисна до себе си толкова силно, че тя не успя да прикрие учудването си. Докато пътуваха с автомобила към Лондон, той научи прискърбната новина, че в негово отсъствие другата му баба е починала — макар че била получила много картички, майка му така и не успяла да си спомни имената на професорите, за които той й бил споменал, че ще посети, за да се свърже с него и да му съобщи. Въпреки това се била зарадвала много на картичките.

— Сигурно ще получиш още — рече Даниъл и за пръв път изпита угризения на съвестта.

— Имаш ли време да поостанеш с нас, преди да се върнеш в Кеймбридж?

— Да. Прибрах се малко по-рано от предвиденото, тъй че ще се наложи да ме изтърпите няколко седмици.

— Баща ти ще се зарадва много.

Даниъл се запита докога, щом някой изрече „баща ти“, в съзнанието му ще изниква образът не на Гай Трентам, а на Чарли.

— Какво решихте, откъде ще вземете пари за новия строеж?

— Решихме да пуснем акции на борсата — отвърна майка му. — Това ни подсказаха простите сметки. Архитектът е готов с проекта, както знаеш, баща ти иска само най-доброто и се опасявам, че накрая сметката ще скочи до половин милион лири стерлинги.

— А ще успеете ли да задържите контролния пакет акции в новото дружество?

— Да, но ако се съди от цифрите, няма да е никак лесно. Току-виж накрая бъдем принудени да заложим и старата сергия на дядо ти.

— А жилищните сгради… има ли нещо ново? — попита Даниъл и погледна през прозореца с надеждата да види в стъклото реакцията на майка си.

Тя като че ли се подвоуми.

— Собствениците изпълниха искането на общината и вече са започнали да събарят онова, което е останало от сградите.

— Това означава ли, че татко ще получи разрешително за строеж?

— Надявам се, но, както личи, няма да стане така бързо, както разчитахме — един жител на квартала, някой си господин Симпсън, представител на Федерацията в защита на малките магазини, е подал оплакване в общината. Затова много те моля, не питай за тези неща баща си. Чуе ли за жилищните сгради, е на път да получи сърдечен пристъп.

„Обзалагам се, че именно госпожа Трентам стои зад тоя Симпсън“, му идеше на Даниъл да каже, но се въздържа и само попита:

— А какво прави онази хитруша Дафни?

— Още търси подходящ мъж на Клариса и подходящ полк на Кларънс.

— Няма да се успокои, докато не намери за съпруг на момичето херцог престолонаследник и не вреди синчето си в Шотландския гвардейски полк.

— Нещо такова — съгласи се майка му. — Надява се и Клариса да не протака и да роди момиченце, което баба му да венчае за бъдещия принц на Уелс.

— Не се ли е разбързала? Принцеса Елизабет току-що обяви годежа си!

— Така е, но всички си я знаем Дафни — рибата още в морето, а тя вече е сложила тигана.

Даниъл изпълни желанието на майка си — същия ден, докато вечеряха и обсъждаха с Чарли новото акционерно дружество, младежът изобщо не отвори дума за жилищните сгради. Направи му впечатление и че във вестибюла, на мястото, където навремето бе висяло платното на Ван Гог, сега е сложена картина с името „Ябълки и круши“ на художника Курбе. Даниъл реши да не споменава и това.

Следващия ден прекара в отдел „Благоустройство“ към Лондонската община. Служителят му донесе всички поискани документи, но за разочарование на Даниъл побърза да го предупреди, че нямал право да ги изнася от сградата.

Ето защо цяла сутрин той преглежда отново и отново книжата, като преписваше дума по дума важните точки и условия, а после ги учеше наизуст, та да не се налага да носи бележките със себе си. Само това оставаше — родителите му да ги открият случайно. В пет часа, когато заключиха след него вратата, Даниъл бе убеден, че помни и най-малката подробност.

Излезе от общината, седна на ниския парапет с изглед към Темза и повтори отново наум най-важното в книжата.

Беше установил, че търговско дружество „Тръмпър“ е поискало разрешение за строежа на огромен универсален магазин, разположен от единия, та чак до другия край на Челси Терас. Проектът предвиждаше изграждането на две дванайсететажни кули, всяка от които с разгърната площ от седемдесет и две хиляди квадратни метра. Над тях щеше да има още пет етажа със служебни помещения и покрити пешеходни пътеки, които да свързват двете еднакви сгради. Отдел „Благоустройство“ към общината бе издал разрешение за строежа. Но някой си господин Мартин Симпсън от Федерацията в защита на малките магазини бе подал жалба срещу изграждането на последните пет общи етажа, които се предвиждаше да се извисяват над празен парцел точно в средата на улицата. Не се искаше особено въображение, та човек да се досети кой е обещал на господин Симпсън да го подкрепя със средства.

Същевременно и самата госпожа Трентам бе получила разрешение да построи жилищен блок с евтини апартаменти. Даниъл си припомни всички подробности от молбата, която тя бе подала и от която се виждаше, че жилищата ще бъдат панелни, с възможно най-малки удобства. Не беше трудно младежът да се досети, че госпожа Трентам цели да изгради насред палата на Чарли най-грозната сграда, която общината би одобрила.

Даниъл отново си погледна бележките — да се увери, че е запомнил всичко. Накъса листа на малки парченца, които хвърли в коша за отпадъци на ъгъла на Уестминстърския мост, после се прибра в Литъл Болтънс.

Следващото, което направи, бе да позвъни по телефона на Дейвид Олдкрест, преподавател по право в „Тринити“ и специалист по юридическите въпроси, свързани с гражданското строителство. Близо час колегата му обяснява, че съдебните дела могат да се проточат и да бъдат обжалвани до безкрайност, дори да стигнат до Камарата на лордовете, а разрешението за строеж като кулите „Тръмпър“ — да се забави с години, от което по мнението на доктор Олдкрест щели да спечелят само адвокатите.

Даниъл благодари на своя приятел и след като обмисли нововъзникналия проблем, стигна до заключението, че именно госпожа Трентам държи ключа към успеха или провала на Чарли. Освен ако…

Следващия половин месец младежът прекара доста време в телефонна кабина на ъгъла на Честър Скуеър, без да се обади нито веднъж. Освен това всеки ден следваше из столицата една безупречно облечена госпожа със завидно самочувствие и присъствие на духа, като се стараеше тя да не го забележи, но и често се опитваше да я поразгледа по-отблизо, за да види как изглежда, как се държи и в какъв свят живее.

Не след дълго установи, че за обитателката на Честър Скуеър номер деветнайсет има само три наистина свещени неща. Първо, срещите, които провеждаше на два-три дни, но не много редовно, с адвокатите си в Линкълнс Ин Фийлдс. Второ, сбирките, на които три пъти седмично играеше бридж и които винаги започваха в два следобед: в понеделник на Кадоган Плейс номер девет, в сряда — на авеню Слоун сто и седемнайсет, и в петък — в дома й на Честър Скуеър. И на трите места се събираше един и същ кръжец от възрастни дами. И трето, посещенията в запуснат хотел в Южен Кенсингтън, където госпожа Трентам ходеше от време на време. Сядаше в най-прикътания ъгъл на кафенето и разговаряше с мъж, чиято компания поне според Даниъл бе твърде неподходяща за дъщерята на сър Реймънд Хардкасъл. Тя определено не се държеше с него като с приятел, нито като с доверено лице и Даниъл направо не проумяваше какво би могло да ги свързва.

След още една седмица реши, че може да осъществи плана си единствено в последния петък, преди да се завърне в Кеймбридж. Ето защо сутринта отиде при шивач, който шиеше главно военни униформи. Следобед се запретна да пише нещо като сценарий, който вечерта изрепетира. После проведе няколко телефонни разговора, включително с майсторите на медали от „Спинк“, които го увериха, че е по силите им да изпълнят навреме неговата поръчка. Сутринта на предпоследния ден — но едва след като беше сигурен, че майка му и баща му са излезли от къщи — се затвори в стаята си и направи нещо като генерална репетиция.

Искаше да бъде сигурен, че госпожа Трентам не само ще се изненада, но и няма да си възвърне самообладанието най-малко двайсет минути, които според него му бяха необходими, за да осъществи намеренията си.

Онзи петък, докато закусваше, Даниъл се убеди, че майка му и баща му няма да се приберат преди шест вечерта. На другия ден се връщаше в Кеймбридж, затова с удоволствие се съгласи всички да вечерят заедно. Изчака търпеливо баща му да поеме към Челси Терас, после обаче се наложи да се забави още половин час, защото майка му тъкмо излизаше, когато я потърсиха по телефона. Даниъл остави вратата на стаята отворена и започна да крачи до припадък напред-назад.

Най-сетне майка му приключи с разговора и отиде на работа. След двайсет минути Даниъл излезе от къщи, понесъл куфарче — в него беше униформата, която предния ден бе взел от шивашко ателие „Джонс и Пег“. За всеки случай тръгна в обратната посока и спря такси чак на третата пресечка.

Отиде в музея на Кралския стрелкови полк и няколко минути стоя пред снимката на баща си, окачена върху стената. Косата му беше по-начупена и на сепийната фотография изглеждаше по-светла. Най-неочаквано Даниъл се притесни, че ще пропусне нещо. Изчака уредникът да се обърне с гръб, после въпреки леките угризения на съвестта свали припряно малката снимка и я пъхна в куфарчето.

С друго такси отиде при бръснар в Кенсингтън, който на драго сърце се зае да изрусява косата му, да променя пътя и дори да добавя някоя и друга къдрица, та по възможност да създаде двойник на мъжа от сепийната фотография, по която го бяха помолили да работи. През няколко минути Даниъл току проверяваше в огледалото как върви преобразяването му и щом се увери, че като цяло е постигнал целта, плати и си тръгна. Отскочи с поредното такси до „Спинк“, майсторите на медали на Кинг стрийт в Сейнт Джеймс. Плати четирите ленти за медали, които бе поръчал по телефона — за негово облекчение младежът зад щанда не попита има ли право да ги носи. Следващото такси го откара от Сейнт Джеймс в хотел „Дорчестър“. Там нае единична стая и уведоми младичката администраторка на рецепцията, че смята до шест вечерта да я освободи. Тя му връчи ключ с цифрите върху него. Даниъл учтиво отказа да даде на пиколото куфарчето и само помоли да му покажат асансьора.

След като влезе в стаята, се заключи и подреди внимателно съдържанието на куфара върху леглото. Смени костюма с военната униформа, прикрепи над левия горен джоб лентите за медали точно както бяха върху снимката и накрая се погледна в голямото огледало върху вратата на банята. Преспокойно можеше да мине за капитан от Кралския стрелкови полк, участвал в Първата световна война, и алено сребристата лента за Военния кръст и за двата медала само подсилваха впечатлението.

Сравни се за кой ли път с откраднатата снимка и най-неочаквано се почувства несигурен. Но ако не го направеше… Седна на крайчеца на леглото. Току поглеждаше часовника си. Мина цял час, докато накрая се изправи, пое си дълбоко въздух и облече дългата офицерска мушама — единствената дреха, която всъщност имаше право да носи — сетне заключи стаята и слезе във фоайето. Изхвърча през летящата врата, пак спря такси и отиде на Честър Скуеър. Плати на шофьора и си погледна часовника. Четири без тринайсет минути. Младежът прецени, че остават най-малко още двайсетина минути, докато бабките, събрали се да играят бридж, се разотидат.

От вече познатата телефонна кабина на ъгъла загледа как те си тръгват една по една от къщата на номер деветнайсет. След като преброи единайсет, се убеди, че с изключение на прислугата сега госпожа Трентам сигурно е сама — Даниъл беше научил от днешния брой на „Дейли Телеграф“, че съпругът й ще се прибере на Честър Скуеър най-рано в шест вечерта. Изчака още пет минути, после излезе от телефонната кабина и прекоси с бърза крачка улицата. Знаеше, че ако се разколебае и за миг, нищо чудно да се уплаши. Почука решително с чукалото и зачака — стори му се, че са минали часове, докато икономът най-после отвори.

— Какво обичате, господине?

— Добър ден, Гибсън. В четири и петнайсет имам среща с госпожа Трентам.

— Да, заповядайте, господине — рече икономът.

Както Даниъл беше и очаквал, мъжът очевидно реши, че щом посетителят знае името му, значи наистина има уговорена среща.

— Заповядайте! Насам, господине — покани го и му взе мушамата. Щом стигнаха при вратата на дневната, Гибсън попита: — За кого да предам?

— За капитан Даниъл Трентам.

Икономът трепна от изненада, но отвори и оповести:

— Капитан Даниъл Трентам, госпожо.

Когато младежът влезе, госпожа Трентам стоеше при прозореца. Обърна се рязко, погледна го изпитателно, пристъпи напред, поколеба се и се свлече на канапето.

„Само не ми припадай“, бе първото, което Даниъл си помисли, както стоеше насред помещението и гледаше баба си.

— Ти кой си? — пророни тя накрая.

— Дай да не се превземаме, бабо. Знаеш прекрасно кой съм — отсече Даниъл с надеждата, че гласът му е прозвучал самоуверено.

— Тя те е пратила, нали?

— Ако имаш предвид майка ми, не, не ме е пратила тя. Всъщност дори не знае, че съм тук.

Госпожа Трентам понечи да възрази, но не каза нищо. Настана непоносимо дълго мълчание, през което Даниъл запристъпва от крак на крак. Насочи поглед към Военния кръст, сложен върху лавицата над камината.

— Какво искаш? — попита жената.

— Дошъл съм, бабо, за да се споразумеем.

— За какво да се споразумяваме? Не си в положение да искаш подобно нещо.

— Аз пък мисля, че съм, бабо. Току-що се връщам от Австралия. — Той замълча. — По време на пътуването научих прелюбопитни неща.

Госпожа Трентам трепна, но не свали и за миг очи от младежа.

— Не си струва да повтарям какво съм разбрал за баща си, докато съм бил там. Няма да се впускам в подробности, подозирам, че и ти ги знаеш прекрасно.

Тя продължи да го гледа втренчено — личеше, че малко по малко се окопитва.

— Освен, разбира се, ако не искаш да научиш къде са смятали да го погребат — със сигурност не на семейния парцел в енорийската църква на Асхърст.

— Какво искаш? — повтори госпожа Трентам.

— Както ти обясних, бабо, дошъл съм, за да се споразумеем.

— Слушам те.

— Откажи се от намеренията си да строиш ужасния жилищен блок на Челси Терас и оттегли възраженията срещу разрешителното, което „Тръмпър“ е поискал.

— За нищо на света.

— В такъв случай сигурно е крайно време светът да научи истинската причина да си отмъщаваш на майка ми.

— Това обаче ще навреди на майка ти не по-малко, отколкото на мен.

— О, едва ли, бабо — натърти Даниъл. — Особено ако пресата научи, че синът ти е напуснал опозорен полка и по-късно е починал в Мелбърн при още по-срамни обстоятелства, въпреки че в крайна сметка е бил погребан в затънтено селце в Бъркшир, след като ти си прекарала тялото тук, в Англия, и си казала на приятелите си, че е бил преуспял търговец на едър рогат добитък и е умрял трагично от туберкулоза.

— Но ти ме изнудваш!

— Не, не те изнудвам, бабо. Просто съм един притеснен син, който отчаяно е искал да разбере какво се е случило с отдавна починалия му баща и е бил ужасен да узнае истината зад семейната тайна на Трентамови. Според мен журналистите ще опишат случката просто като „семейна вражда“. Едно е сигурно: майка ми ще излезе от цялата история героиня, виж, не съм много сигурен колцина ще поискат да играят с теб бридж, след като научат някои дребни подробности.

Госпожа Трентам скочи като ужилена от канапето, стисна юмруци и пристъпи застрашително към Даниъл. Той обаче не трепна.

— Само не изпадай в истерия, бабо. Не забравяй, че знам всичко за теб.

Но си даде сметка, че всъщност знае съвсем малко.

Госпожа Трентам се спря, дори отстъпи крачка назад…

— А ако се съглася с исканията ти?

— Ако го направиш, ще си тръгна оттук и докато си жива, няма да ме видиш никога повече. Обещавам.

Тя въздъхна тежко, но мина доста време, докато каза:

— Така да бъде! — рече накрая, очевидно си беше възвърнала самообладанието. — Но и аз имам едно условие.

Даниъл беше изненадан. Не бе очаквал да му поставя условия.

— Какво? — попита мнително.

Изслуша внимателно молбата й и макар да бе озадачен от нея, не видя причини за безпокойство.

— Приемам условията ти — оповести накрая.

— Но в писмен вид — допълни спокойно жената. — Още сега.

— В такъв случай и аз искам моите условия да бъдат изложени в писмен вид — настоя Даниъл, та и той да отбележи точка.

— Нямам нищо против.

Госпожа Трентам отиде бавно при писалището. Седна, отвори чекмеджето в средата и извади два листа хартия с ален герб с горния край. Написа бавно и старателно два отделни договора, които подаде на Даниъл. Той изчете внимателно черновата. Госпожа Трентам беше включила всичките му искания, не бе пропуснала нищо, включително странното условие, за което бе настояла. Даниъл кимна и върна листовете.

Тя се подписа и под двата екземпляра, сетне подаде писалката на Даниъл. Младежът също се подписа. Госпожа Трентам му върна единия договор, изправи се и дръпна шнурчето на звънеца при камината. След миг при тях влезе икономът.

— Гибсън, трябва ни свидетел, който да удостовери подписите ни върху два документа. Подпиши се, после господинът си тръгва — оповести тя.

Без да пита и да казва нищо, икономът се подписа върху двата екземпляра.

Подир малко Даниъл се озова на улицата с неприятното усещане, че срещата не е минала както е очаквал. След като се качи в таксито и се отправи към хотел „Дорчестър“, прочете отново листа хартия с двата подписа. Не би могъл да иска повече, въпреки това бе озадачен от условието, което госпожа Трентам бе настояла да включат — и досега то му се струваше неразбираемо. Но побърза да се отърси от тревогата.

Влезе в хотела, затвори се в стаята, съблече припряно униформата и отново си сложи цивилните дрехи. За пръв път от сутринта се почувства чист. Сетне прибра униформата и фуражката в куфарчето, слезе на рецепцията, върна ключа и след като плати, си тръгна.

Друго такси го откара отново в Кенсингтън, където бръснарят бе разочарован, когато новият му клиент поиска от него да махне всички следи от боята, да изправи къдриците и да върне пътя, както е бил преди.

Последната спирка на Даниъл, преди да се прибере у дома, бе безлюден строеж в Пимлико. Той застана зад голям кран и след като се увери, че не го вижда никой, пусна униформата и фуражката в една боклукчийска кофа, а снимката запали.

Загледа разтреперан как баща му изчезва в алените пламъци.

Госпожа Трентам
1938 — 1948

32.

— Поканих те за края на седмицата в Йоркшир, за да ти съобщя какво точно смятам да ти оставя в завещанието си.

Баща ми се беше разположил зад писалището, аз седях на кожения фотьойл точно отпред, който мама обичаше толкова много. Кръстил ме е на нея — Маргарет Етел, но постоянно ми натякваше, че приликата свършвала дотук. Гледах го как пълни внимателно с тютюн лулата от изтравниче и се чудех какво ли ще ми каже. Мина доста време, докато баща ми вдигна очи към мен и оповести:

— Реших да завещая всичко на Даниъл Тръмпър.

Бях толкова стъписана, че трябваше да мине известно време, докато се сетя какво да отговоря.

— Но, татко, след смъртта на Гай законен наследник би трябвало да е Найджъл!

— Законен наследник щеше да бъде Даниъл, ако синът ти бе направил, каквото би сторил всеки почтен човек. Още в мига, когато е разбрал, че госпожица Салмън носи в утробата си неговото дете, Гай бе длъжен да се върне от Индия и да се ожени за нея.

— Но баща на Даниъл е Тръмпър — възразих аз. — Винаги го е признавал. Актът за раждане…

— Така е, никога не го е отричал. Но не ме мисли за глупак, Етел. Актът за раждане само доказва, че за разлика от покойния ми внук Чарли Тръмпър има някакво чувство за отговорност. При всички положения, който е наблюдавал Гай в младежките му години и е следил развитието на Даниъл, не се съмнява и за миг във връзката между двамата.

Не бях сигурна, че съм го разбрала добре.

— Значи си виждал Даниъл Тръмпър.

— О, да — потвърди той делово и взе от писалището кибрита. — Ходих специално два пъти в училище „Сейнт Пол“. Първия път момчето участваше в концерт — имах възможност да го слушам и наблюдавам съвсем отблизо в продължение на цели два часа. Беше много добър. После, година по-късно, когато получи наградата по математика „Нютон“, дори го проследих и видях как пие чай с родителите си. Мога да те уверя не само че е одрал кожата на Гай, но и че има някои от жестовете на покойния си баща.

— А Найджъл не заслужава ли да бъде смятан за равен? — възроптах аз — чудех се какъв ли разумен отговор да дам, та да накарам баща си да размисли.

— Найджъл не му е равен и никога няма да бъде — натърти баща ми и драсна клечка кибрит, след което започна да смуче сякаш безкрайно лулата, нещо, което задължително предхождаше опитите му да я запали. — Дай да не се заблуждаваме, Етел. И двамата сме наясно, че момчето не заслужава дори да бъде в управителния съвет на „Хардкасъл“, камо ли да ме наследи във фирмата.

Докато баща ми се опитваше да всмукне от дима на лулата, аз се вторачих невиждащо в рисунката с изобразени на нея два пасящи коня, окачена отзад на стената, и се опитах да си събера мислите.

— Едва ли си забравила, драга, че Найджъл не успя дори да завърши военната академия „Сандхърст“. Подразбрах, че още го държат в „Киткат и Ейкън“ единствено защото си подметнала на старши съдружника, че след време именно на тях ще повериш управлението на акциите на „Хардкасъл“. — След всяко изречение баща ми изпускаше валмо пушек от лулата. — Аз обаче ти казвам, че това изобщо няма да стане.

Нямах сили да го погледна в лицето. Местех очи от гравюрата на Стъбс[1] върху стената зад писалището към подредените по лавиците книги, които баща ми беше събирал цял живот. Дикенс — всички първи издания, Хенри Джеймс, съвременен писател, от когото баща ми се възхищаваше, и безброй томове на Блейк, като се почне от саморъчно написани писма и се стигне до юбилейни издания. После дойде вторият удар.

— Понеже в семейството няма човек, който да ме замени като ръководител на фирмата, волю-неволю стигнах до заключението, че се налага да преразгледам бъдещето на „Хардкасъл“, особено при положение че се задава война.

Във въздуха се носеше острата миризма на тютюн.

— Нима ще позволиш фирмата да отиде в чужди ръце? — изумих се аз. — Твоят баща…

— Моят баща щеше да направи онова, което е най-добро за всички, а роднините, които само потриват ръце при мисълта за наследството, със сигурност щяха да са в края на списъка на важните за него неща.

Лулата отказваше да се запали и баща ми отново драсна клечка кибрит. Дръпна няколко пъти от дима, върху лицето му се изписа задоволство и той продължи:

— От доста години съм член на управителните съвети на транспортна фирма „Хароугейт“ и на Йоркширската банка, а от известно време и на „Джон Браун Енджиниринг“, където ми се струва, че най-сетне намерих кой да ме замести. Синът на сър Джон може да не е най-добрият председател на управителен съвет, затова пък е кадърен и по-важното, е от Йоркшир. И така, стигнах до извода, че за всички ще бъде най-добре, ако двете дружества се обединят.

Още не смеех да погледна баща си в очите. Опитвах се да осмисля казаното от него.

— Предложиха ми добра цена за моя дял — допълни той, — след смъртта ми тя ще осигурява на вас с Ейми приходи, с които да си покривате всички нужди.

— Но, татко, и двете с Ейми се надяваме да доживееш до дълбоки старини.

— Излишно е, Етел, да хвърляш прах в очите на един старец, който знае, че смъртта вече чука на вратата. Може да съм остарял, но още не съм изкуфял.

— Татко… — понечих да възразя повторно, ала баща ми отново бе насочил вниманието си към лулата и пет пари не даваше, че съм много развълнувана. Ето защо опитах друго. — Това означава ли, че Найджъл няма да получи нищо?

— Найджъл ще получи каквото според мен му се полага при тези обстоятелства.

— Не те разбирам, татко.

— Ами да ти обясня тогава. Завещал съм му пет хиляди лири стерлинги, с които след смъртта ми той може да прави каквото сметне за добре. — Баща ми замълча, сякаш се двоумеше дали да продължи. — Подир твоята смърт обаче Даниъл Тръмпър ще наследи всичко, каквото притежавам, ала ще научи за това едва след като навърши трийсет години — тогава вече ти ще си прехвърлила седемдесетте и вероятно ще ти бъде по-лесно да преглътнеш решението ми.

„Още дванайсет години“, помислих си и по бузата ми се търкулна сълза.

— Няма смисъл да плачеш и да изпадаш в истерия, Етел. Безпредметно е и да спориш. — Той издиша голямо кълбо дим. — Вече съм взел решение и каквото и да говориш или да правиш, няма да се откажа от него.

Сега вече лулата изпускаше валма пушек, все едно е локомотив на експресен влак. Извадих от дамската си чанта носна кърпа с надеждата това да ми даде още малко време да помисля.

— Ако някога случайно ти хрумне да оспорваш завещанието въз основа на това, че съм си изгубил ума… — каза баща ми, а аз го погледнах с отворена уста. — На което ти си напълно способна, знай, че съм подписал документ, съставен от господин Бейвърсток, и по-важното, заверен от пенсиониран съдия, от министър и вероятно най-същественото, от лекар от Шефийлд, специалист по душевни заболявания.

Тъкмо да възразя, когато на вратата се почука тихо и при нас в стаята влезе Ейми.

— Извинявай, татко, че ви прекъсвам, но исках да попитам дали да пренеса чая в дневната, или предпочитате да го пиете тук.

Баща ми се усмихна на по-голямата си дъщеря.

— В дневната, скъпа — отвърна той много по-мило, отколкото разговаряше с мен.

Стана, залитайки, иззад писалището, изтръска лулата в най-близкия пепелник и без да каже и дума, тръгна бавно след сестра ми и излезе от помещението.

Докато пиехме чая, почти не говорех — опитвах се да преценя последиците от казаното от баща ми. Затова пък Ейми не млъкваше, бъбреше като курдисана как напоследък не валяло достатъчно, което се отразявало зле на петуниите в лехата точно под прозореца в стаята на баща ми.

— Там е и сенчесто — сподели разтревожена тя точно когато старият шарен котарак скочи на канапето и се намърда върху скута й.

Все не можех да запомня името на проклетата твар, тя само ми лазеше по нервите, ала не смеех да го изрека на глас, понеже Ейми я обичаше най-много след баща ми. Сестра ми започна да гали животното, без изобщо да забелязва колко съм притеснена след разговора в кабинета на баща ми.

Вечерта си легнах рано, но цяла нощ не мигнах — умувах какво ли ми остава да направя. Да ви призная, не бях очаквала баща ми да завещае пари на мен или на Ейми, понеже и двете сме жени, прехвърлили шейсетте, и не ни трябваха още средства. Винаги обаче съм смятала, че ще наследя къщата и имението и че фирмата ще остане за Гай, а след смъртта му — за Найджъл.

На заранта, колкото и да ми беше неприятно, вече съзнавах, че не мога да сторя почти нищо, за да променя решението на баща си. Щом завещанието беше съставено от господин Бейвърсток, който открай време бе негов адвокат и приятел, дори Ф. Е. Смит нямаше да бъде в състояние да намери вратички. Малко по малко започвах да проумявам, че ако искам да осигуря на Найджъл полагащото му се по право наследство, щях да опра не до друг, а до самия Даниъл Тръмпър.

Все пак баща ми нямаше да живее вечно.

Седяхме сами в най-тъмното кътче на заведението, не ни забелязваше почти никой. Той започна да пука с пръстите на дясната си ръка — огъваше ги един по един.

— Къде е сега? — попитах аз и се взрях в мъжа, на когото от деня на запознанството ни преди близо двайсет години бях броила хиляди лири стерлинги.

И досега идваше на срещите ни в „Сейнт Агнес“, облечен в същото кафяво туидено сако, със същата лъсната жълта вратовръзка, макар че напоследък май си бе купил една-две нови ризи. Остави уискито, извади изпод стола пакет, увит в амбалажна хартия, и ми го подаде.

— Колко платихте, за да ви я върнат?

— Петдесет лири стерлинги.

— Казах ви да не му давате повече от двайсет, без да сте ме питали.

— Знам, знам, но точно тогава около нас се навърташе един прекупвач от Уест Енд. Не можех да рискувам.

Изобщо не повярвах на Харис, че е броил петдесет лири стерлинги. Затова пък му вярвах, че съзнава колко важна е картината за бъдещите ми намерения.

— Да я занеса ли в полицията? — попита частният детектив. — Бих могъл да подметна, че…

— В никакъв случай — прекъснах го без колебание аз. — В полицията са твърде дискретни за такива неща. Пък и онова, което съм намислила, ще бъде за господин Тръмпър много по-унизително, отколкото разпит на четири очи в Скотланд Ярд.

Господин Харис се облегна на стария кожен стол и започна да пука с пръстите на лявата ръка.

— Какво друго имате да ми съобщавате?

— Даниъл Тръмпър се уреди преподавател в колежа „Тринити“. Живее в седма стая в общежитието.

— Това вече ми го казахте миналия път.

И двамата млъкнахме, понеже някакво старче се пресегна и взе от съседната маса едно списание.

— Освен това напоследък излиза доста често с едно момиче — Марджъри Карпънтър. Следва математика, трети курс е в колежа „Гъртън“ към Кеймбриджкия университет.

— Виж ти! Ако стане сериозно, веднага ме предупредете и започнете да я проучвате.

Огледах се, за да се уверя, че не ни чува никой. Харис пак запука с пръсти, аз се извърнах към него и видях, че се е вторачил в мен.

— Има ли нещо, което ви притеснява? — попитах го и си налях още една чаша чай.

— Да ви призная, госпожо Трентам, струва ми се, че е крайно време да помоля за още едно малко повишение на хонорара. Така де, от мен се очаква да пазя толкова много тайни! — Детективът се подвоуми и добави: — Тайни, които биха могли…

— Биха могли какво?

— Биха могли да се окажат неоценими и за други заинтересовани лица.

— Заплашвате ли ме, господин Харис?

— Няма такова нещо, госпожо Трентам, просто…

— Ще ви го кажа само веднъж, господин Харис, и няма да повтарям. Ако някога разкриете на някого какво е ставало между нас, ще се притеснявате не за хонорара си, а колко години ще прекарате зад решетките. Защото и аз знам за вас доста неща, към които бившите ви колеги вероятно ще проявят интерес. Например, че сте заложили открадната картина и след като е било извършено престъпление, сте изхвърлили шинел. Ясна ли бях?

Харис не отговори, само продължи да пука с пръсти.

Няколко седмици след избухването на войната подочух, че Даниъл Тръмпър се е измъкнал между капките и не е бил мобилизиран. Доколкото разбрах, били го пратили в някакъв отдел в Министерството на войната, така че нямаше да понесе гнева на противника, освен ако някоя бомба не паднеше право върху него.

Германците наистина пуснаха бомба, но не върху Даниъл, а точно върху моите жилищни сгради, които бяха сринати до основи. От първоначалния ми гняв, отприщен от това бедствие, не остана и следа, когато видях суматохата на Челси Терас. Дни наред стоях на отсрещния тротоар и злорадствах при вида на сътвореното от германците.

След няколко седмици дойде ред и на кръчма „Мускетарят“, както и на магазина за плодове и зеленчуци на Тръмпър, да усетят мощта на „Луфтвафе“. Единствената видима последица от тази втора бомбардировка бе, че след седмица Чарли Тръмпър се записа доброволец в Кралския стрелкови полк. Колкото и да ми се искаше Даниъл да бъде покосен от заблудил се куршум, Чарли Тръмпър ми трябваше жив: бях му приготвила по-зрелищна екзекуция.

Не поисках от Харис да ме осветли за новото назначение на Чарли Тръмпър в Министерството на хранителната промишленост: за него писаха всички вестници в държавата. Въпреки това обаче не се опитах да се възползвам от неговото проточило се отсъствие, понеже, докато бушува война, не виждах причина да купувам още магазини на Челси Терас, пък и от месечните доклади на частния детектив се виждаше, че Тръмпър е на все по-голяма загуба.

После, точно когато бях най-малко подготвена, баща ми взе, че почина от сърдечен пристъп. Веднага зарязах всичко и заминах за Йоркшир, за да проверя как върви подготовката за погребението.

Два дни по-късно ние с Ейми, а след нас и останалите опечалени отидохме на погребението в енорийската църква на Уедърби. Сега вече Ейми бе глава на семейството, затова я сложиха да седне в левия край на първия ред, а Джералд и Найджъл — отдясно на нея. На опелото се стекоха много роднини, приятели и хора, работили с баща ми, включително господин Бейвърсток — адвокатът бе твърде покрусен и както винаги, стискаше голямата черна чанта, която, както забелязах, не изпускаше от очи. По време на опелото, отслужено от архидякона, Ейми, която беше точно пред мен, се разстрои толкова много, че надали щеше да доживее до вечерта, ако не бях аз — да я утешавам.

След като хората, дошли на погребението, се разотидоха, реших да поостана още няколко дни в Йоркшир, а Джералд и Найджъл се прибраха в Лондон. Ейми почти не излизаше от стаята, та имах възможност да огледам къщата и да проверя дали има нещо ценно, което да взема, преди да се върна в Асхърст. В края на краищата, след като огласяха завещанието, къщата в най-лошия случай щеше да остане за нас със сестра ми.

Намерих бижутата на мама, очевидно недокосвани след смъртта й. Не подминах и картината на Стъбс, която още висеше на стената в кабинета на баща ми. Взех от спалнята му бижутата, а колкото до картината, Ейми склони — по време на една лека вечеря в стаята й — засега да я пренеса в Асхърст. Стигнах до заключението, че единственото друго, което има някаква стойност, е богатата библиотека на баща ми. Аз обаче вече имах дългосрочни планове за нея, които не включваха продажбата и на един-единствен том.

На първи следващия месец заминах за Лондон и отидох в адвокатска кантора „Бейвърсток, Дикенс и Коб“, за да бъда официално уведомена какво гласи завещанието на баща ми.

Господин Бейвърсток очевидно бе разочарован, задето не е дошла и Ейми, но явно се съгласи, че сестра ми още не се е възстановила от шока, който е изживяла след смъртта на баща ми, за да предприеме такова пътуване. В кантората обнадеждени се стекоха и доста други роднини, повечето от които виждах само по кръщенета, сватби и погребения. Знаех какво точно могат да очакват.

На господин Бейвърсток му трябваше цял час, за да изпълни една твърде проста според мен задача, макар да съм длъжна да му призная, че доста ловко не огласи името на Даниъл Тръмпър, когато трябваше да обясни какво точно ще стане с богатството на баща ми. Не внимавах особено, докато съобщаваше на далечните роднини на кого колко хиляди лири стерлинги ще му паднат от небето, но застанах нащрек веднага щом господин Бейвърсток изрече с мънкащ глас името ми.

— „Докато са живи, госпожа Джералд Трентам и госпожица Ейми Хардкасъл ще получават равна част от приходите, постъпващи от попечителския фонд.“ — Адвокатът млъкна, за да отгърне страницата, после сложи длани върху писалището. — „И накрая завещавам къщата, имението в Йоркшир и всичко в него, както и сумата от двайсет хиляди лири стерлинги — продължи той — на по-голямата си дъщеря госпожица Ейми Хардкасъл.“

[1] Джордж Стъбс (1724 — 1806), английски художник анималист, известен главно с рисунките си на коне. — Б.пр. ↑

33.

— Добро утро, господин Снедълс.

Възрастният библиофил бе толкова изненадан, задето госпожата знае името му, че известно време продължи да я гледа с отворени уста.

Накрая затътрузи нозе, отиде да я посрещне и й се поклони ниско. От една седмица тя бе първата клиентка, влизала в книжарницата, ако не броим, разбира се, доктор Холкум, пенсионирания директор на училище, който часове наред разглеждаше с удоволствие книгите, но от 1937 година не бе купил нищо.

— Добро утро, уважаема госпожо — отвърна старецът. — Нещо конкретно ли търсите?

Той погледна жената — беше облечена в дълга дантелена рокля и носеше голяма широкопола шапка с воалетка, от която лицето й не се виждаше.

— Не, господин Снедълс — рече госпожа Трентам. — Дошла съм не да купувам книги, а да ви помоля за една услуга. — Тя се взря в сгърбения старец с ръкавици, плетена вълнена жилетка и дебел балтон вероятно защото вече не му беше по джоба да отоплява книжарницата.

Беше превит одве, главата му се подаваше като от коруба на костенурка, затова пък очите му бяха бистри, а умът му очевидно бе остър като бръснач.

— Да ме помолите за услуга ли? — повтори старецът.

— Да. Наследих огромна библиотека, която искам да се опише и оцени. Препоръчаха ми да се обърна към вас, били сте много опитен.

— Твърде мило от ваша страна, уважаема госпожо.

Госпожа Трентам си отдъхна — книжарят не я попита кой го е препоръчал.

— Разрешете да попитам къде се намира библиотеката?

— На няколко километра източно от Хароугейт. Сам ще се убедите, че е изумителна. Покойният ми баща, сър Реймънд Хардкасъл — сигурно сте чували за него? — посвети голяма част от живота си, за да я събере.

— Хароугейт ли? — ахна Снедълс, сякаш това бе на няколко километра от Банкок.

— Ще поема, разбира се, всичките ви разходи, колкото и време да ви трябва.

— Но това би означавало да затворя книжарницата — промърмори сякаш на себе си старецът.

— Ще ви покрия, естествено, и загубите.

Господин Снедълс вдигна от щанда една книга и погледна гръбчето й.

— Опасявам се, драга ми госпожо, че няма да стане, невъзможно е…

— Баща ми обичаше много Уилям Блейк. Сам ще се убедите, че е успял да се сдобие с всички първи издания, някои от които в безупречно състояние. Дори откупи един ръкопис…

Оная вечер Ейми Хардкасъл си бе легнала още преди сестра й да пристигне в Йоркшир.

— Напоследък се уморява бързо — обясни икономката.

Госпожа Трентам нямаше друг избор, освен да хапне надве-натри сама и малко след десет да се качи в някогашната си стая. Доколкото можеше да прецени, нищо в нея не се беше променило: изгледът към долините на Йоркшир, черните облаци, дори картината с Йоркширската катедрала, окачена над леглото с орехови табли. Спа, общо взето, добре и на другата заран слезе долу в осем. Готвачката й обясни, че госпожица Ейми още не е станала, затова госпожа Трентам закуси сама.

След като всички покрити чинии бяха върнати в кухнята, тя отиде в дневната и докато чакаше сестра си, седна да прегледа броя на „Йоркшир Поуст“. Когато след около час в помещението влезе старият котарак, госпожа Трентам прогони гадната твар, като й замахна злобно със сгънатия вестник. Старовремският часовник в антрето вече бе отброил единайсет, когато най-сетне се появи и Ейми, която, подпирайки се на бастун, закрета бавно към сестра си.

— Извинявай, Етел, че снощи не успях да те посрещна — подхвана жената. — Пак ме мъчи артритът.

Госпожа Трентам не си направи труда да отговори, само загледа как сестра й куцука към нея — направо не можеше да повярва, че само за три месеца състоянието й се е влошило толкова много.

Ейми открай време си беше слабичка, но сега бе изпосталяла като скелет. Винаги бе говорила тихо, но сега гласът й едва се чуваше. От малка си беше бледа, но сега лицето й бе направо посивяло, а бръчките бяха толкова дълбоки, че изглеждаше много по-стара, отколкото всъщност бе — на шейсет и девет години.

Ейми приседна на фотьойла до сестра си. Няколко секунди едва си поемаше дъх, с което не остави у гостенката никакви съмнения, че за нея е било огромно изпитание да стигне от стаята до дневната.

— Много мило от твоя страна, че си си зарязала семейството и си дошла в Йоркшир, за да бъдеш с мен — рече Ейми, а шареният котарак се метна в скута й. — Да ти призная, още не съм се съвзела след смъртта на непрежалимия татко.

— Напълно разбираемо е, драга — усмихна се насила госпожа Трентам. — Но реших, че е мой дълг да бъда с теб… и удоволствие, разбира се. Пък и татко ме предупреди, че след като ни напусне, сигурно ще стане така. Поръча и какво точно да сторя при тези обстоятелства.

— О, толкова се радвам да го чуя — оживи се за пръв път Ейми. — Много те моля, кажи ми какво е имал предвид.

— Беше категоричен в искането си да продадеш час по-скоро къщата и или да дойдеш да живееш с нас с Джералд в Асхърст…

— О, Етел, и през ум не би ми минало да ти създавам такива главоболия…

— … или, ако искаш, да се пренесеш в някой от уютните пансиони край морето, където се грижат толкова добре за възрастни семейства и самотни хора. Татко смяташе, че така поне ще намериш нови приятели и с това ще удължиш живота си. Лично аз предпочитам, естествено, да дойдеш при нас в Асхърст, но с тия бомби…

— Никога не ми е споменавал, че иска да продам къщата — прошепна разтревожена Ейми. — Всъщност ме помоли…

— Знам, знам, миличка, но той знаеше прекрасно какъв удар ще бъде за теб смъртта му, затова настоя да ти съобщя внимателно за къщата. Няма начин да не помниш дългия разговор, който проведохме в кабинета му последния път, когато дойдох да го видя.

Ейми кимна, но върху лицето й продължи да се чете изумление.

— Помня всичко, което ми каза — до последната дума продължи по-малката сестра. — Както би могло да се очаква, ще направя всичко по силите си, за да изпълня желанието му.

— Но аз не знам откъде да започна.

— Излишно е да се притесняваш, миличка — увери я госпожа Трентам и я потупа по ръката. — Нали за това съм тук.

— А какво ще стане с прислугата и с милия ми Гарибалди? — попита разтревожена Ейми, както галеше котарака. — Татко не би ми простил никога, ако не се погрижа за тях.

— Напълно съгласна съм с теб — каза сестра й. — Но той мислеше за всичко — даде ми недвусмислени напътствия и за прислужниците.

— Колко грижовен беше! Но пак не съм сигурна, че…

Наложи се още цели два дни госпожа Трентам да увещава търпеливо сестра си, докато я убеди, че плановете й за бъдещето са за добро, и още по-важното, че така е пожелал „непрежалимият татко“.

От този миг нататък Ейми слизаше долу само следобед, колкото да се поразходи из градината и да нагледа петуниите, Срещнеше ли я, госпожа Трентам я умоляваше да не се преуморява.

Три дни по-късно Ейми престана да излиза и на следобедна разходка.

Следващия понеделник госпожа Трентам предупреди прислугата, че подир седмица трябва да напусне къщата, и остави на работа само готвачката — докато госпожица Ейми се уреди. Същия следобед отиде при местния търговец на недвижими имоти и обяви за продажба къщата и имението, състоящо се от шейсет акра земя.

За четвъртък си уговори среща с някой си господин Олтуейт, адвокат от Хароугейт. В един от редките случаи, когато Ейми слезе долу, госпожа Трентам обясни на сестра си, че е излишно да безпокоят господин Бейвърсток, понеже била сигурна, че местен човек би се справил по-лесно, ако с къщата и имението възникнат някакви затруднения.

След три седмици премести по-голямата си сестра с някои от личните й вещи в малък пансион край морето, на няколко километра северно от Скарбъро. Съгласи се със собственика, че колкото и да е неприятно, няма как да пуснат в помещението и домашни любимци, и изрази увереност, че Ейми ще прояви разбиране. Последното напътствие, което госпожа Трентам даде, бе месечната сметка да се праща направо на „Кутс“ на улица Странд, където тя ще бъде уреждана незабавно.

Преди да се сбогува с по-голямата си сестра, госпожа Трентам й даде да подпише три документа.

— За да нямаш, скъпа, грижа за нищо — обясни тя благо.

Ейми се подписа, без дори да си дава труда да чете книжата, изготвени от местния адвокат. Госпожа Трентам побърза да ги сгъне и ги прибра в дамската си чанта.

— В най-скоро време ще дойда да те видя — обеща тя на Ейми и я целуна по челото.

След няколко минути вече бе на път за Асхърст.

Звънецът над вратата издрънча шумно в просмуканата с мирис на мухъл тишина и госпожа Трентам влезе напето в книжарницата. В началото нямаше никакви признаци на раздвижване, накрая обаче от стаичката в дъното се показа господин Снедълс, понесъл под мишница три книги.

— Добро утро, госпожо Трентам — поздрави той. — Много мило от ваша страна, че се отзовахте толкова бързо на писмото ми. Реших, че трябва да се видим, понеже възникнаха трудности.

— Трудности ли! — възкликна жената и махна воалетката от лицето си.

— Да, трудности. Както знаете, почти приключих в Йоркшир. Извинявайте, драга ми госпожо, че се забавих толкова много, но се опасявам, че се увлякох, тъй ценни са…

Госпожа Трентам махна с ръка, от което се видя, че не е притеснена особено от забавянето.

— Опасявам се, че, макар да привлякох за свой вещ помощник доктор Холкум — продължи старецът, — а и отиването до Йоркшир и връщането отнема доста време, вероятно ще ни трябват още няколко седмици, за да съставим описа и да направим оценка на такава прекрасна колекция… нека не забравяме и че баща ви е посветил цял живот, за да събере библиотеката.

— Не се притеснявайте — успокои го жената. — Не бързам. Вършете си работата, господин Снедълс, и ме известете, когато приключите.

Букинистът се усмихна, щастлив, че ще продължи необезпокояван описа на книгите.

Изпрати госпожа Трентам до вратата и й отвори. Ако някой ги видеше, за нищо на света не би повярвал, че са връстници. Жената погледна първо в едната посока, сетне и в другата, побърза да свали върху лицето си воалетката и излезе на Челси Терас.

Господин Снедълс затвори вратата след нея и потърка ръце в ръкавици, после затътрузи нозе към задната стаичка, където го чакаше доктор Холкум.

Напоследък се дразнеше, ако в книжарницата влезеше клиент.

— След трийсет години нямам никакво намерение да си сменям борсовия посредник — тросна се Джералд Трентам и си наля втора чаша кафе.

— Толкова ли не разбираш, скъпи, че ако прехвърлиш сметките си във фирмата на Найджъл, ще му помогнеш много в службата.

— А ти толкова ли не разбираш какъв удар ще бъде за Дейвид Картрайт и Викърс да Коста, ако загубят клиент, на когото са служили вярно и почтено близо един век? Не, Етел, крайно време е Найджъл сам да си върши черната работа. Вече е прехвърлил четирийсетте, да го вземат мътните.

— Точно заради това трябва да му помогнеш — настоя жена му, докато си мажеше с масло втората препечена филийка.

— Не, Етел, повтарям ти, не.

— Толкова ли не проумяваш, че сред задълженията на Найджъл е да привлича във фирмата нови клиенти? Точно сега това е изключително важно. Войната свърши и съм сигурна, че не след дълго ще му предложат да стане съдружник.

При тази новина майор Трентам дори не опита да прикрие учудването си.

— В такъв случай нека използва по-често своите връзки, например онези, които е създал в училище и във военната академия „Сандхърст“, да не говорим пък за Сити. Не бива да разчита само на приятелите на баща си.

— Не е честно, Джералд. Щом не може да разчита на собствената си кръв, защо да очаква да му помогне друг?

— Точно там е въпросът — че вечно очаква някой да му помага — подвикна Джералд. — Именно това правиш, откакто се е родил, и мен ако питаш, това е причината Найджъл да не може да се оправя сам.

— Джералд! — възкликна госпожа Трентам и извади от ръкава си носната кърпа. — И през ум не ми е минавало…

— При всички положения — прекъсна я майорът с надеждата да поуспокои страстите — акциите ни не представляват чак такъв интерес. И ти, и господин Атли знаете прекрасно, че вече поколения наред капиталът ни е вложен в земя.

— Важно е не количеството — тросна се госпожа Трентам. — Важни са принципите.

— Напълно съгласен съм с теб — рече Джералд, след което сгъна салфетката, стана от масата със закуската и излезе от трапезарията още преди жена му да е казала и дума.

Госпожа Трентам взе сутрешния вестник на мъжа си и прокара показалец по имената на хората, получили по случай рождения ден на монарха благороднически титли. Разтрепераният й пръст спря на буквата „Т“.

Според Макс Харис през лятната ваканция Даниъл Тръмпър се бил качил на „Куин Мери“ и бил заминал за Америка. Частният детектив обаче не бе в състояние да отговори на следващия въпрос на госпожа Трентам: защо? Единственото, в което бил сигурен, било че в колежа на Даниъл очаквали младият преподавател да се върне за началото на следващата учебна година.

През седмиците, когато Даниъл беше в Америка, госпожа Трентам прекарваше доста време при адвокатите си в Линкълнс Ин Фийлдс, които изготвяха молбата й за строеж.

Вече се беше свързала с трима архитекти, и тримата завършили наскоро. Поръча им да изготвят проект за жилищен блок, който да бъде изграден в Челси. Обеща, че победителят ще получи хонорар, а другите двама ще си тръгнат с по сто лири стерлинги — възнаграждение за усилията. И тримата приеха начаса условията й.

След около три месеца младежите представиха проектите, но само един се яви с онова, което госпожа Трентам се бе надявала да получи.

Старши съдружникът в адвокатската кантора изказа становището, че в сравнение с проекта на най-младия архитект — Джъстин Талбът, дори електроцентралата в Батърсий приличала на Версайския дворец. Госпожа Трентам не сподели със своя адвокат как в избора си е била повлияна от това, че чичото на господин Талбът е член на Комисията по благоустройство към Лондонската община.

Но дори и чичото да се притечеше на помощ на Талбът, госпожа Трентам пак не беше убедена, че комисията ще одобри такъв възмутителен проект. Той сякаш беше за бункер, в който не би влязъл и Хитлер. Адвокатите обаче я посъветваха да напише в молбата, че основна цел на новия строеж е в центъра на Лондон да се изградят евтини жилища, които да подслонят студенти и неженени безработни мъже. Второ, че приходите от жилищата ще влизат в благотворителен фонд за подпомагане на други семейства, които си нямат дом. Трето, адвокатите казаха на своята клиентка да наблегне пред комисията, че каквото и да й е струвало това, тя е подала ръка на млад архитект, който се е дипломирал едва наскоро.

Госпожа Трентам не знаеше дали да се радва, или да се възмущава, когато от Комисията по благоустройство към общината й дадоха разрешително за строеж. Членовете й умуваха няколко седмици и накрая поискаха в първоначалния проект на Талбът да се внесат съвсем дребни промени. Тя веднага нареди на архитекта да се заеме с разчистването на бомбардирания парцел, така че строежът да започне незабавно.

Молбата, която сър Чарлс Тръмпър подаде в Комисията за благоустройство с искане да построи на Челси Терас нов универсален магазин, бе широко отразена във вестниците, най-често в положителна светлина. На госпожа Трентам обаче й направи впечатление, че в няколко от статиите, посветени на проекта за новата сграда, се споменава някой си господин Мартин Симпсън, представил се като председател на Федерацията за защита на малките магазини, която се беше възпротивила на цялостния проект на Тръмпър. Господин Симпсън твърдеше, че в крайна сметка този проект само ще навреди на дребните собственици на магазини и ще им отнеме поминъка. Освен това той се оплакваше, че никой от местните търговци не разполагал със средства да се опълчи срещу такъв богат и влиятелен човек като господин Чарлс Тръмпър, което не било честно.

— Е, занапред ще разполагате със средства — каза госпожа Трентам, както седеше оная заран на масата със закуската.

— Моля?

— А, нищо, нищо — отвърна тя на мъжа си, по-късно същия ден обаче връчи на Харис пари, с които господин Симпсън да подаде официална жалба срещу проекта на Тръмпър.

Освен това се съгласи да покрие всички останали разходи на господин Симпсън, в случай че той се заеме с начинанието.

Започна всекидневно да следи в печата резултатите от усилията му и дори сподели с Харис, че няма нищо против да му плати хонорар за услугата, която й прави, но както при повечето ентусиасти, и господин Симпсън като че ли се вълнуваше единствено от своята кауза.

След като булдозерите навлязоха в парцела на госпожа Трентам, а проектът на Тръмпър беше замразен, тя насочи отново цялото си внимание към Даниъл и към проблема с неговото наследство.

Адвокатите й бяха потвърдили, че няма начин тя да оспори завещанието, освен ако Даниъл Тръмпър не се откаже по своя воля от правата си. Дори съставиха документ, който той да подпише при така създалите се обстоятелства, и оставиха на госпожа Трентам непосилната задача да осигури подписа му.

Тя обаче не си представяше обстоятелства, при които двамата да се срещнат, ето защо отписа начинанието като обречено. Въпреки това надлежно заключи съставения от адвокатите документ в долното чекмедже на писалището си в дневната, където държеше всички книжа, свързани по един или друг начин с Тръмпър.

— Много се радвам да ви видя отново, драга ми госпожо — подхвана господин Снедълс. — Не знам как да ви се извиня, задето се забавих толкова с възложената ми от вас задача. То се знае, че няма да ви искам още пари и ще се задоволя със сумата, за която се разбрахме първоначално.

Книжарят не успя да види изражението върху лицето на госпожа Трентам, защото тя още не бе вдигнала воалетката. Тръгна след стареца, който я поведе покрай рафтовете, отрупани с прашни книги. Накрая влязоха в стаичката в дъното на книжарницата, където Снедълс я запозна с доктор Холкум, и той като него облечен в дебел балтон. Госпожа Трентам отказа да седне на предложения й стол, защото забеляза, че и той е покрит с тънък слой прах.

Старецът посочи гордо осемте сандъка, сложени върху писалището. Прекъсван от време на време от доктор Холкум, се впусна да обяснява близо час как двамата са съставили опис на всички книги в библиотеката на покойния й баща: първо на писателите в азбучен ред, после по жанрове и накрая по заглавия. В долния десен ъгъл на всяко картонче с молив беше четливо написана и приблизителната цена на всеки том.

Госпожа Трентам прояви към Снедълс учудващо търпение — само от време на време му задаваше въпроси, отговорите на които изобщо не я вълнуваха — и изслуша пространните му и сложни обяснения какво е правил през последните пет години.

— Свършили сте великолепна работа, господин Снедълс — похвали тя стареца, след като той й показа и последното картонче: „Юго, Виктор (1802 — 1885)“. — Не бих могла и да мечтая за повече.

— Много сте великодушна, драга ми госпожо — отвърна старецът и се поклони ниско, — но всъщност открай време сте проявявали искрена загриженост към тези неща. Баща ви надали е могъл да намери по-подходящ човек, който да се заеме с делото на неговия живот.

— Ако не ме лъже паметта, се разбрахме за хонорар от петдесет гвинеи — рече госпожа Трентам, след което извади от дамската си чанта чек и го подаде на собственика на книжарницата.

— Благодаря ви, уважаема госпожо — отвърна господин Снедълс, после взе чека и го пусна разсеяно в един пепелник.

Едва се сдържа да не добави: „На драго сърце бих ви платил двойно повече за привилегията да се заема с такова начинание“.

Госпожа Трентам се взря в листовете с описа и оценката на библиотеката и рече:

— Доколкото виждам, сте оценили цялата сбирка на малко под пет хиляди лири стерлинги.

— Точно така, драга ми госпожо. Но съм длъжен да ви предупредя, че съм се презастраховал и стойността вероятно е по-висока. Някои от книгите са изключително редки, трудно е да се каже колко ще платят за тях, ако ги обявите за продан.

— Това означава ли, че ако реша да се разделя с библиотеката, сте готов да ми броите толкова? — попита госпожа Трентам и погледна стареца право в очите.

— За мен не би имало по-голямо удоволствие, драга ми госпожо — отговори книжарят. — Но, уви, опасявам се, че просто не разполагам с достатъчно средства.

— А какво ще кажете, ако ви поверя отговорността да продадете книгите? — попита госпожа Трентам, без да сваля очи от възрастния книжар.

— За мен няма по-голяма привилегия, уважаема госпожо, ала подобно начинание може да отнеме доста месеци… че и години.

— В такъв случай, господин Снедълс, бихме могли да се споразумеем.

— Да се споразумеем ли? Не ви разбирам, уважаема госпожо.

— Може би да влезем в съдружие, господин Снедълс.

34.

Госпожа Трентам одобри избора на Найджъл на съпруга — то оставаше да не я одобри, нали тъкмо тя всъщност я бе избрала.

Вероника Бери притежаваше всички качества, които според бъдещата й свекърва бяха необходими, за да влезе в семейство Трентам. Беше от добро семейство: баща й бе вицеадмирал, който поне засега не се числеше в списъците на кандидат запасняците, а майка й бе дъщеря на помощник-епископ. Бяха заможни, без да са богати, и по-важно, от трите деца, всичките момичета, Вероника бе най-голяма.

Венчавката се състоя в енорийската църква на Кимъридж в Дорсет, където навремето Вероника бе кръстена от викария, беше получила първо причастие от помощник-епископа и сега бе венчана от епископа на Бат и Уелс. Гощавката бе богата, без да бъде разточителна. „Децата“, както госпожа Трентам упорито ги наричаше, щели, както обясняваше тя на всички, да карат медения си месец в родовото имение в Абърдийн, а после щели да се приберат в скромната къща на Кадоган Плейс, която тя им била избрала. Попитаха ли я — а и да не я питаха — госпожа Трентам вметваше, че къщата се намирала само на две крачки от Честър Скуеър.

На сватбената гощавка бяха поканени всички трийсет и двама съдружници в „Киткат и Ейкън“, посредническата фирма, където Найджъл работеше, само петима обаче успяха да дойдат чак в Дорсет.

По време на увеселението върху моравата пред къщата на вицеадмирала госпожа Трентам се постара да разговаря с всички присъстващи съдружници. За неин ужас никой от тях не се изказа особено обнадеждаващо за бъдещето на сина й.

Беше се надявала Найджъл да стане съдружник скоро след като навърши четирийсет, понеже знаеше, че мнозина по-млади мъже вече бяха видели имената си отпечатани в горния ляв ъгъл на листовете за писма на фирмата, въпреки че бяха постъпили в нея доста след сина й.

Тъкмо да започнат поздравленията и наздравиците, плисна дъжд, който принуди сватбарите да хукнат обратно към шатрата. На госпожа Трентам й се стори, че словото на младоженеца е могло да бъде посрещнато малко по-радушно. Но тя се утеши с мисълта, че не е никак лесно да ръкопляскаш, когато в едната ръка държиш чаша шампанско, а в другата — питка с аспержи. Ето, и кумът на Найджъл — Хю Фоланд, не се беше справил кой знае колко по-добре.

След наздравиците госпожа Трентам потърси Майлс Реншо, старши съдружник в „Киткат и Ейкън“, дръпна го настрани и му довери, че в близко бъдеще възнамерявала да вложи доста голяма сума в търговско дружество, което щяло да пусне акции на борсата. Ето защо щяла да се нуждае от съвета му при прилагането на, както се изрази, дългосрочната си стратегия.

Тази новина не изтръгна кой знае какъв отклик от Реншо, който още помнеше как госпожа Трентам го е уверявала, че след смъртта на баща си ще им повери управлението на акциите на Хардкасълови. Той все пак й предложи, щом акциите се появят на пазара, да намине в кантората в Сити, за да обсъдели по-подробно сделката.

Госпожа Трентам благодари на господин Реншо и продължи да обикаля от гост на гост, сякаш именно тя бе младоженката.

Така и не забеляза как Вероника често се въси неодобрително.

Последния петък на септември 1947 година Гибсън почука тихо на вратата в дневната, влезе и оповести:

— Капитан Даниъл Трентам.

Нозете на госпожа Трентам се подкосиха още щом зърна младежа, облечен в униформа на капитан от Кралския стрелкови полк. Той влезе с напета стъпка и застана насред помещението. В съзнанието на жената тутакси изникна срещата, състояла се в същата стая преди около двайсет и пет години. Тя успя криво-ляво да прекоси дневната, после се свлече на канапето.

Хвана се за страничната облегалка, за да не изпадне в несвяст, и се втренчи във внука си. Беше ужасена колко много прилича той на Гай, направо й призля от спомените, които тази прилика отприщи. Спомени, към които, общо взето, бе успяла да не се връща през всичките тези години.

След като госпожа Трентам се поокопити, първото, което й идеше да направи, бе да нареди на иконома да изхвърли младежа, после обаче реши да поизчака, за да види защо е дошъл. Докато Даниъл повтаряше старателно отрепетираните изречения, тя се запита дали пък не е възможно да извлече полза от срещата.

Внукът й започна разказа си с това, че през лятото е ходил в Австралия, а не в Америка, както я бе подвел Харис. После й показа, че знае как баба му е собственица на жилищните сгради, как се е опитала да осуети издаването на разрешение за строежа на универсален магазин, какво пише върху надгробния камък в Асхърст и дори подробности от срещите й в хотел „Сейнт Агнес“. Младежът я увери, че родителите му не знаели, че днес следобед е дошъл при нея.

Госпожа Трентам стигна до извода, че той очевидно е открил при какви точно обстоятелства е починал синът й в Мелбърн. В противен случай защо ще натяква, че ако сведенията попаднели в жълтата преса, това, меко казано, само щяло да притесни всички засегнати?

Госпожа Трентам остави Даниъл да продължи разказа си, а самата тя започна да мисли трескаво. Точно когато младежът, застанал пред нея, направи предвиждането си за бъдещето на Челси Терас, тя се запита колко ли всъщност знае той. Реши, че има само един начин да разбере, но за това се искаше да поеме огромен риск.

Когато Даниъл изложи искането си, госпожа Трентам каза единствено:

— Имам едно условие.

— Какво?

— Да се откажеш от всякакви претенции върху наследството на Хардкасъл.

За пръв път младежът се разколеба. Очевидно не бе очаквал точно това. Изведнъж госпожа Трентам осъзна, че той и не подозира за завещанието: така де, баща й беше заръчал на Бейвърсток да не му съобщава за него, докато той не навърши трийсет години, а адвокатът не беше от хората, които погазват дадената дума.

— И през ум не ми е минавало, че ще ми завещаеш нещо — беше първото, което каза Даниъл.

Баба му не отвърна нищо, само изчака той най-после да кимне.

— Но нека бъде в писмен вид — допълни жената.

— Това важи и за моята част от сделката — отсече рязко младежът.

Госпожа Трентам беше сигурна, че сега вече той не разчита на сигурния сценарий, който предварително си е приготвил, и просто реагира на събитията, които не е очаквал.

Тя се изправи, отиде бавно при писалището и отключи едно от чекмеджетата. Даниъл продължи да стои насред стаята и да пристъпва една забележимо от крак на крак.

Госпожа Трентам намери два листа хартия и извади черновата на документа, който бе изготвен от адвоката и който тя бе държала заключен в най-долното чекмедже, после написа две еднакви споразумения, включващи и искането на младежа баба му да оттегли молбата си за строежа на жилищния блок, а също възражението срещу намеренията на баща му да изгради кулите „Тръмпър“. Вписа в договорите и точните думи, с които адвокатът й бе препоръчал тя да поиска от Даниъл да се откаже от правата си върху наследството на своя прадядо.

Връчи първия документ на внук си — да се запознае с него. Очакваше той всеки момент да се досети какво ще пожертва, ако го подпише.

Даниъл го прочете, после го свери с втория екземпляр, за да види дали съвпадат и най-малките подробности. Макар да не каза нищо, госпожа Трентам бе сигурна, че той неминуемо ще схване защо баба му толкова настоява за такова споразумение. Всъщност, ако младежът бе поискал от нея да продаде на баща му парцела на Челси Терас по пазарни цени, тя начаса щеше да се съгласи, само и само Даниъл да подпише договора.

Веднага щом той сложи подписа си и под двата екземпляра, госпожа Трентам повика със звънеца иконома — да потвърди като свидетел двата подписа. Сетне му нареди сухо:

— Изпрати господина, Гибсън.

След като мъжът в униформата си тръгна, тя се запита колко ли време ще мине, докато момчето схване, че са го изиграли.

Когато на другия ден се запознаха с документа от една-единствена страница, адвокатите й бяха смаяни колко просто изглежда всичко. Госпожа Трентам обаче не се впусна да обяснява как е успяла да осъществи подобен удар. Старши съдружникът в адвокатската кантора само кимна лекичко, с което потвърди, че споразумението не може да бъде оспорено.

Всеки човек си има своята цена и след като разбра, че източникът на средства е пресъхнал, Мартин Симпсън бе убеден с още петдесет лири стерлинги да изтегли жалбата срещу проекта за строежа на кулите „Тръмпър“.

На следващия ден госпожа Трентам насочи вниманието си към други въпроси: към сделките с акции.

Беше на мнение, че снаха й Вероника е заченала твърде бързо.

Тя роди син — Джайлс Реймънд, само девет месеца и три седмици след като те с Найджъл се ожениха. Пак добре, че детето не се появи на бял свят преждевременно. Госпожа Трентам вече бе хващала няколко пъти слугите да броят на пръсти месеците.

След като Вероника се прибра с момченцето от родилното, госпожа Трентам имаше първото разногласие със снаха си. Вероника и Найджъл бяха довели с количката Джайлс на Честър Скуеър, та гордата баба да му се порадва. Но госпожа Трентам само го погледна колкото да не е без хич, след което Гибсън изкара бебешката количка и вкара количката с чая.

— Спор няма, трябва незабавно да запишете момчето в „Айсгарт“ и „Хароу“ — настоя свекървата още преди Найджъл и Вероника да са си взели от сандвичите. — В края на краищата трябва да сме сигурни, че мястото му се пази.

— Всъщност ние с Найджъл сме решили какво образование да дадем на сина си — вметна Вероника, — но не сме включили в плановете си никое от тези две училища.

Госпожа Трентам остави чашата върху чинийката и изгледа снаха си така, сякаш тя е оповестила, че кралят е умрял.

— Извинявай, Вероника, но май не те чух добре.

— Ще пратим Джайлс в местното начално училище в Челси, а после в „Брайънстън“.

— В „Брайънстън“ ли? И къде се намира това?

— В Дорсет. Там е учил баща ми — допълни младата жена и си взе от чинията пред нея сандвич със сьомга.

Найджъл погледна притеснен майка си и се пипна по вратовръзката на сини и сребристи райета.

— Дори и да е така — рече госпожа Трентам, — съм на мнение, че трябва да подходим по-отговорно към въпроса как невръстният Реймънд — натърти тя на името — ще навлезе в живота.

— Не е нужно — възрази снаха й. — Ние с Найджъл мислихме достатъчно какво образование да получи Джайлс. Всъщност миналата седмица вече го записахме в „Брайънстън“.

Тя се наведе и си взе още един сандвич със сьомга.

Часовникът върху полицата над камината в дъното на помещението отброи три часа.

Още щом видя, че госпожа Трентам влиза във фоайето на хотела, Макс Харис стана от фотьойла в ъгъла. Кимна учтиво и изчака клиентката му да седне срещу него.

Поръча за нея чай, а за себе си — още едно голямо уиски. Госпожа Трентам се свъси неодобрително, когато келнерът забърза да изпълни поръчката. Насочи вниманието си към частния детектив веднага щом чу неизбежното пукане с пръсти.

— Дано, господин Харис, не сте поискали срещата, ако нямате да ми съобщавате нещо важно.

— Според мен съм в пълното си право да кажа, че ви нося добри новини. Наскоро една жена на име Бенет е била задържана за кражба. По-точно за това, че е взела от универсален магазин „Харви Никълс“ кожено палто и кожен колан.

— И какво общо имам аз с въпросната жена? — тросна се госпожа Трентам, след което погледна през рамото му, подразнена, че е започнало да вали, а тя си е забравила чадъра.

— Оказва се, че тя има твърде любопитна връзка със сър Чарлс Тръмпър.

— Връзка ли? — наостри уши госпожа Трентам — бе още по-озадачена.

— Да — потвърди Харис. — Госпожа Бенет всъщност е най-малката сестра на сър Чарлс.

Госпожа Трентам отново извърна поглед към частния детектив.

— Но ако не ме лъже паметта, Тръмпър има само три сестри — рече тя. — Сал, която живее в Торонто и е омъжена за застрахователен агент, Грейс, която наскоро бе повишена в главна сестра на болница „Гай“, и Кити, която преди известно време напусна Англия и замина при сестра си в Канада.

— А сега се е върнала.

— Виж ти!

— Като госпожа Кити Бенет.

— Пак не разбирам — сопна се госпожа Трентам, отчаяна от тази игра на котка и мишка, която очевидно доставяше удоволствие на Харис.

— Докато е била в Канада — продължи частният детектив така, сякаш не забелязваше раздразнението на своята клиентка, — се е омъжила за някой си господин Бенет, и той докер като баща й. Бракът им продължил почти една година и приключил с шумен развод, на който за свидетели били призовани доста мъже. Преди няколко седмици Кити се върнала в Англия, понеже сестра й Сал отказала да я подслони отново.

— Как се сдобихте с тези сведения?

— Имам един приятел в затвора „Уондзуърт“, той ме насочи. Прочел обвинителния акт, издаден на името на Бенет, по баща Тръмпър, и решил за всеки случай да провери. Досетил се за кого става въпрос покрай малкото име „Кити“. Отидох начаса — да се уверя, че става дума за същата жена.

Харис замълча, за да отпие от уискито.

— Продължавайте — подкани припряно госпожа Трентам.

— Срещу пет лири стерлинги тя пропя като канарче — рече частният детектив. — Имам чувството, че ако ми беше по джоба да й броя петдесет, щеше да зачурулика като чучулига.

Госпожа Трентам си почиваше в имението на мъжа си в Абърдиншир, когато от дружество „Тръмпър“ обявиха, че се готвят да пуснат акции на борсата. Тя прочете кратичката дописка във вестник „Телеграф“ и отсъди, че макар сега да разполага с месечните приходи от попечителския фонд, полагащи се и на нея, и на сестра й, а също с двайсетте хиляди лири стерлинги, с които най-неочаквано се бе сдобила, трябва да вложи всички пари, които бе взела от продажбата на имението в Йоркшир, ако иска да закупи достатъчно акции на новото дружество. Оная заран госпожа Трентам проведе три телефонни разговора.

Малко преди това същата година бе наредила управлението на акциите й да бъде прехвърлено в „Киткат и Ейкън“ и след като в продължение на няколко месеца бе додявала на мъжа си, накрая успя да убеди и него да стори същото. Въпреки усилията, които хвърляше за сина си Найджъл, на него пак не му предлагаха да стане съдружник. Госпожа Трентам щеше да го посъветва да напусне фирмата, ако бе убедена, че другаде той ще се справи по-добре.

Въпреки разочарованието си продължи да кани един по един съдружниците в „Киткат и Ейкън“ на вечеря на Честър Скуеър. Джералд показа недвусмислено на жена си, че не одобрява подобен подход и не е убеден, че той помага на каузата на сина му. Знаеше обаче, че от известно време съпругата му почти не обръща внимание на неговото мнение по тези въпроси. При всички положения майорът бе навлязъл във възраст, когато предпочиташе да оказва само символична съпротива.

След като се запозна по-подробно с предложението на „Тръмпър“, изложено в броя на „Таймс“, госпожа Трентам нареди на Найджъл да закупи пет на сто от акциите на дружеството веднага щом те бъдат пуснати на борсата.

Но един абзац към края на статия в „Дейли Мейл“, подписана от Винсънт Мълчрън и озаглавена „Победоносният възход на семейство Тръмпър“, й напомни, че все още притежава картина, която трябва да получи полагащата й се цена.

Всеки път, когато господин Бейвърсток поискаше да се срещнат, госпожа Трентам имаше чувството, че това е по-скоро призовка, отколкото покана — вероятно защото той бе адвокат на баща й повече от трийсет години.

Госпожа Трентам си даваше сметка, че като изпълнител на завещанието на Хардкасъл господин Бейвърсток все още има значително влияние, макар че с наскорошната продажба на имението тя да му бе подрязала доста крилцата.

Адвокатът я покани да седне от другата страна на писалището в кантората и се върна на стола си, след което намести върху носа си очилата с форма на полумесеци и отвори една от неизбежните сиви папки.

Водеше цялата си кореспонденция, да не говорим пък за срещите, твърде сдържано. Госпожа Трентам често се питаше дали се е отнасял така и с баща й.

— Госпожо Трентам — подхвана Бейвърсток, сетне долепи длани до писалището и се взря в бележките, които си беше нахвърлил предната вечер. — Разрешете в началото да ви благодаря, че си направихте труда да дойдете в кантората, и да добавя, че съм твърде натъжен, задето сестра ви отново отклони моята покана. Въпреки това миналата седмица тя ми прати кратко писмо, с което изразява желание вие да я представлявате и в този, и във всички останали случаи.

— Клетата Ейми! — простена госпожа Трентам. — Понесе много тежко кончината на баща ни, макар че аз сторих всичко по силите си да посмекча удара.

Адвокатът отново извърна поглед към папката, в която имаше писмо от някой си господин Олтуейт от „Бърд, Колингуд и Олтуейт“ в Хароугейт с указание месечните сметки, издавани на името на госпожица Ейми, да бъдат пращани направо в банка „Кутс“ на улица Странд, в банков влог с номер, където само една от цифрите се различаваше от номера на влога, в който господин Бейвърсток вече бе превел половината от месечните приходи.

— Макар че баща ви завеща на вас и на сестра ви приходите от попечителския фонд — продължи адвокатът, — както знаете, след време основният капитал ще бъде наследен от доктор Даниъл Тръмпър.

Госпожа Трентам кимна с безизразно лице.

— Освен това знаете — допълни господин Бейвърсток, — че днес попечителският фонд се състои от акции, дялове и парични средства, които сме поверили за управление на търговска банка „Хамброс и сие“. Ако оттам решат, че е разумно и далновидно от името на фонда да се направи голямо вложение, ние смятаме за важно да ви уведомим за намеренията им, въпреки че сър Реймънд ни е дал по тези въпроси пълна свобода.

— Много мило от ваша страна, господин Бейвърсток.

Адвокатът отново погледна към папката и се зае да изучава друго писмо в нея. Беше от посредник във фирма за недвижими имоти в Брадфорд и от него се виждаше, че имението, къщата и цялата покъщнина на покойния сър Реймънд Хардкасъл са били продадени без знанието на Бейвърсток за четирийсет и една хиляди лири стерлинги. След като бе приспаднал комисионата, данъците и таксите, посредникът бе превел остатъка от парите в същата сметка в „Кутс“ на Странд, където постъпваха и месечните вноски, полагащи се на госпожица Ейми.

— Предвид на това — продължи семейният адвокат, — сметнах за свой дълг да ви уведомя, че нашите съветници препоръчват да направим значително вложение в дружество, което предстои да пусне на борсата свои акции.

— Кое дружество? — попита госпожа Трентам.

— „Тръмпър“ — отвърна Бейвърсток, като следеше внимателно реакцията на своята клиентка.

— И защо точно в „Тръмпър“? — попита тя — по нищо не пролича да е изненадана.

— Главно защото според „Хамброс“ такова вложение е разумно и сигурно. Но по-важното в случая е, че след време основният дял от акциите на дружеството ще бъде притежание на Даниъл Тръмпър, чийто баща, както със сигурност знаете, в момента е председател на управителния съвет.

— Да, знам — потвърди госпожа Трентам, без да добавя нищо повече.

Забеляза, че господин Бейвърсток е доста притеснен, задето тя приема толкова спокойно новината.

— Но ако вие със сестра ви имате някакви възражения срещу подобно вложение на средства от попечителския фонд, съветниците ни биха могли да преразгледат становището си.

— Колко смятат да вложат?

— Около двеста хиляди лири стерлинги — уточни адвокатът. — Така фондът ще закупи приблизително десет на сто от акциите на дружеството.

— Делът не е ли твърде голям?

— Определено е значителен — съгласи се Бейвърсток. — Но фондът разполага с достатъчно средства, за да направи такова вложение.

— Тогава с радост приемам предложението на „Хамброс“ — отвърна госпожа Трентам. — Сигурна съм, че такова е мнението и на сестра ми.

Господин Бейвърсток отново се взря в приложеното към папката пълномощно, с което госпожица Ейми Хардкасъл всъщност даваше на сестра си пълна свобода във всички решения, свързани с наследството на покойния сър Реймънд Хардкасъл, включително за това от личната й сметка да й бъдат прехвърлени двайсет хиляди лири стерлинги. Адвокатът се надяваше госпожица Ейми да се чувства добре в старческия дом. Той извърна очи към другата дъщеря на сър Реймънд.

— Значи единственото, което ми остава да сторя — отбеляза той в заключение, — е да уведомя „Хамброс“ какво мислите по въпроса и да ви държа в течение, когато дружество „Тръмпър“ пусне на пазара своите акции.

Бейвърсток затвори папката, стана иззад писалището и тръгна към вратата. Госпожа Трентам го последва, доволна, че без дори да се досещат за какво става въпрос, сега и попечителски фонд „Хардкасъл“, и адвокатите й работят рамо до рамо за осъществяването на дългосрочната й цел. Още по-доволна бе, че щом Тръмпър пусне акциите на борсата, тя ще притежава дял от петнайсет на сто от неговото търговско дружество.

Когато стигнаха при вратата, адвокатът се обърна и се ръкува със своята клиентка.

— Приятен ден, госпожо Трентам.

— Приятен ден, господин Бейвърсток. Както винаги, бяхте много изчерпателен и отзивчив.

Тя се върна при автомобила и шофьорът й отвори вратата. Докато потегляха, госпожа Трентам се извърна и погледна през задния прозорец. Адвокатът стоеше все така озадачен пред кантората.

— Къде отиваме, уважаема госпожо? — попита шофьорът, след като се сляха със следобедното движение.

Тя си погледна часовника: беше очаквала разговорът с Бейвърсток да продължи по-дълго и сега видя, че до следващата й среща има доста време. Въпреки това нареди:

— Карай в хотел „Сейнт Агнес“.

После сложи ръка върху увития в кафява амбалажна хартия пакет, оставен на седалката до нея.

Беше поръчала на Харис да наеме стая в хотела и да качи Кити Бенет на асансьора, но само ако е сигурен, че не ги гледа никой.

Когато, стиснала под мишница пакета, влезе в „Сейнт Агнес“, се ядоса, че частният детектив не я чака на обичайното място в кафенето. Никак не й беше приятно да стои сама във фоайето, затова от немай-къде отиде при пиколото и попита коя стая е наел Харис.

— Четиринайсета — отвърна мъжът в лъсната синя униформа с копчета, които отдавна бяха загубили блясъка си. — Но не може…

Госпожа Трентам не беше свикнала да й казват „не може“. Обърна се и тръгна да се качва бавно по стълбите за първия етаж. Пиколото веднага грабна слушалката на телефона в рецепцията.

На госпожа Трентам й отне няколко минути, докато намери четиринайсета стая, почти още толкова трябваха на частния детектив да отвори след силното чукане. Когато най-после я пусна в стаята, тя се изненада колко е тясна: в нея имаше само легло, един стол и леген. Госпожа Трентам впи очи в жената, излегнала се върху кревата. Беше облечена в червена копринена блуза и черна кожена пола, която според посетителката бе прекалено къса, да не говорим пък, че горните две копчета на блузата бяха разкопчани.

Кити не си направи труда да махне износения дъждобран, който беше метнала на стола, затова на госпожа Трентам не й остана друг избор, освен да продължи да стои права.

Обърна се към Харис, който си оправяше вратовръзката пред единственото огледало. Детективът очевидно беше решил, че е излишно да запознава двете жени.

Госпожа Трентам си каза, че единственото, което може да стори при тези обстоятелства, е да приключи с работата, която е дошла да свърши, и час по-скоро да се върне при цивилизацията.

— Обяснихте ли на госпожа Бенет какво се иска от нея? — попита тя, без да чака Харис сам да повдигне въпроса.

— Ама разбира се — възкликна детективът, докато си обличаше сакото. — Кити е готова да изпълни своята част от сделката.

— Може ли да се разчита на нея? — попита госпожа Трентам и погледна подозрително жената върху леглото.

— Може, може, и още как, стига да си получа парите — бяха първите думи на Кити. — Искам само да знам колко ще ми броите.

— За колкото продадете картината плюс още петдесет лири стерлинги отгоре — отвърна госпожа Трентам.

— Нека са седемдесет.

Другата жена се подвоуми, после кимна.

— И какво толкова му е сложното?

— Няма нищо сложно. Но вашият брат може би ще се опита да ви разубеди — рече госпожа Трентам. — Няма да се учудя и ако реши да ви подкупи в замяна на…

— Друг път ще ме подкупи — подвикна Кити. — Каквото и да си приказва, няма да му се хвана на въдицата. Мразя Чарли почти колкото вас.

Госпожа Трентам се усмихна за пръв път. После остави кафявия пакет в края на леглото.

Харис се подсмихна.

— Знаех си аз, че двете все ще намерите допирни точки.

Беки
1947 — 1950

35.

Нощи наред не можех да мигна — лежах будна и се притеснявах, задето все някога Даниъл ще разбере, че Чарли не му е баща.

Той беше висок и слаб, с руса чуплива коса и наситеносини очи, а Чарли бе най-малко половин педя по-нисък от него, с тъмна права коса и кафяви очи — застанеха ли един от друг, се различаваха както земята от небето, и знаех, че рано или късно момчето ще забележи това. За капак и аз съм мургава. Разликата щеше да бъде смешна, ако последиците не бяха толкова тежки. Въпреки това Даниъл никога не е правил на въпрос, че няма нищо общо с Чарли и като външност, и като характер.

Още от самото начало Чарли настояваше да кажем на момчето истината за Гай, но аз го убедих да поизчака, докато Даниъл порасне, за да е в състояние да разбере за какво става въпрос. После обаче Гай почина от туберкулоза и ние вече не виждахме смисъл да обременяваме Даниъл с миналото.

По-късно, след доста години на терзания, през които Чарли ме убеждаваше да кажем на момчето всичко, аз най-сетне склоних. Една седмица преди да замине с кораб за Америка, му звъннах по телефона в колежа „Тринити“ и попитах дали е съгласен да го откарам до Саутхамптън — така поне щях да знам, че в продължение на няколко часа няма да ни прекъсват. Подметнах, че смятам да обсъдим нещо важно.

Тръгнах за Кеймбридж малко по-рано, така че имаше време да помогна на Даниъл да си стегне багажа. В единайсет вече бяхме на шосе номер десет. Първия час си бъбрехме безгрижно за работата на сина ми в Кеймбридж: прекалено много студенти, почти не оставало време за научна дейност, но веднага щом заговорихме за трудностите с жилищните сгради, разбрах, че точно сега се е отворил случай да кажа на Даниъл кой е истинският му баща. После най-неочаквано той смени темата и аз се уплаших. Честно ви казвам, бях готова да подхвана още тогава този въпрос, но мигът бе отлетял.

Докато Даниъл беше в Щатите, бяхме много покрусени от смъртта на майка ми и притеснени от госпожа Трентам и аз си помислих, че съм пропиляла златна възможност да бъда откровена със своя син. Помолих Чарли никога повече да не говорим за това. Имам прекрасен съпруг. Каза ми, че греша и че Даниъл е достатъчно зрял, за да преглътне истината, но се съгласи, че трябва сама да си реша. Не отвори повече дума за това.

Когато Даниъл си дойде от Щатите, отново отидох в Саутхамптън, за да го посрещна. Не знам защо, но ми се стори променен. Като начало изглеждаше различен, някак по-самоуверен, и още щом ме видя, ме притисна толкова силно в обятията си, че ме смая. Докато се връщахме в Лондон, си говорехме за престоя му в Щатите, където очевидно му беше харесало, и без да влизам в подробности, му съобщих какво става с молбата за строеж на Челси Терас, която сме подали. Даниъл не прояви особен интерес, но да ви призная, след като и двамата с Чарли осъзнахме, че момчето е родено за научно поприще, мъжът ми никога не го е занимавал с всекидневните дела в „Тръмпър“.

Преди да се върне в Кеймбридж, Даниъл прекара следващите няколко седмици с нас и дори Чарли, който не е от най-наблюдателните, забеляза колко много се е променил. Беше все така вглъбен и спокоен, дори потаен, но се държеше с нас далеч по-сърдечно и аз започнах да се питам дали, докато е бил в чужбина, не се е запознал с някое момиче. Много се надявах да е така, но ако не броим случайните недодялани подмятания, Даниъл не споменаваше нищо такова. На мен обаче ми се искаше да се ожени за американка. Почти не водеше вкъщи момичета и си умираше от срам, когато го запознавахме с дъщерите на наши приятели. Изчезваше вдън земя, ако се появеше Клариса Уилтшир, което напоследък се случваше твърде често, понеже през лятната ваканция и двамата близнаци, които следваха в Бристолския университет, работеха в галерията на Челси Терас номер едно.

Някъде месец след като Даниъл се прибра от Америка, Чарли ми каза, че госпожа Трентам е оттеглила всичките си възражения срещу нашия проект да съединим двете кули. Направо подскочих от радост. Когато добави и че тя се била отказала да строи наново жилищата, не му повярвах и веднага отсъдих, че тази вещица отново крои нещо. Дори Чарли призна:

— И аз се чудя какъв ли капан се кани да ни заложи.

И двамата не се съгласихме с Дафни, според която госпожа Трентам вероятно била започнала да омеква с възрастта.

След половин месец от общината потвърдиха, че всички възражения срещу проекта ни са оттеглени и можем да започнем строежа. Точно този знак Чарли бе чакал, за да обяви, че възнамеряваме да пуснем акции на борсата.

Свика заседание на управителния съвет, което да вземе съответните решения.

Господин Мерик, на когото Чарли и досега не бе простил, че го е принудил да продаде картината на Ван Гог, ни посъветва да се обърнем към търговска банка „Робърт Флеминг“, която да ни представлява, докато учредяваме търговското дружество. Изрази и надеждата, че сметките на новата фирма и занапред ще бъдат в „Чайлд и сие“. На Чарли му идеше да му каже „да си гледа работата“, ала и двамата знаехме, че мнозина в Сити ще бъдат озадачени, ако броени седмици преди пускането на акциите сменим банката. Управителният съвет се вслуша и в двете препоръки, след което в него бе поканен да влезе Тим Нюман от „Робърт Флеминг“. Той внесе в дружеството свеж полъх, защото бе от новото поколение банкери. Подобно на Чарли, и аз веднага го харесах, но и досега не можех да се настроя на една вълна с Пол Мерик.

Наближаваше денят, когато щяхме да пуснем акциите на борсата, и Чарли прекарваше все повече време с банкера от търговската банка. През това време Том Арнолд се нагърби с управлението на магазините, а също с надзора върху строежа. Само в галерията на номер едно продължавах да се разпореждам аз.

Няколко месеца преди да обявим, че учредяваме акционерно дружество, реших, че не е зле да проведа голям търг на произведения на италианската живопис, на които бях посветила много време и с които се надявах да наложа окончателно галерията на Челси Терас номер едно.

На най-големия специалист, който работеше при мен — Франсис Лосън, му трябваха близо две години, за да събере петдесет и деветте платна, всички рисувани между 1519 и 1768 година. Най-големият ни удар бе „Базилика Сан Марко“ на Каналето, която Дафни бе наследила от своя възрастна леля в Къмбърланд.

— Не е толкова добра, както картините, които Пърси има в Ланаркшир — ни обясни тя съвсем в свой стил. — Въпреки това очаквам, скъпа, да взема добри пари за нея. Не ги ли получа, занапред ще ходя само в „Сотби“ — подсмихна се моята приятелка.

Определихме първоначална цена на картината от трийсет хиляди лири стерлинги. Казах на Дафни, че тя е твърде разумна: досега платно на Каналето бе получавало най-много трийсет и осем хиляди лири, за колкото предната година в „Кристи“ продадоха една от творбите му.

Докато се суетях и уточнявах последните подробности около търга, Чарли и Тим Нюман прекарваха почти цялото си време по учреждения, банки, финансови къщи и големи инвеститори, за да ги убедят да вложат капитал в „най-голямата сергия на света“.

Тим беше оптимист за изхода на начинанието и смяташе, че ще има повече кандидати, отколкото акции. Въпреки това препоръча те двамата с Чарли да заминат за Ню Йорк и да разпалят интереса и на американските инвеститори. Чарли уреди пътуването до Щатите така, че да се върне в Лондон два дни преди моя търг и цели три седмици преди да пуснем акциите на дружеството на борсата.

Беше мразовит понеделник сутринта през януари и аз не бях в най-блестяща форма, но въпреки това бях готова да се закълна, че познавам клиентката, погълната от разговора с една от новите ни продавачки — само не се сещах откъде. Беше на средна възраст и бе облечена в палто, каквито са се носели вероятно през трийсетте — очевидно изживяваше тежки времена и бе дошла да продаде нещо от семейните ценности.

След като тя си тръгна, отидох при Кати, момичето, което бяхме назначили съвсем наскоро, и я попитах коя е жената.

— Казва се госпожа Бенет — обясни младичката продавачка зад щанда.

Името не ми говореше нищо, затова се поинтересувах какво е искала. Кати ми подаде малка маслена картина, на която беше изобразена Богородица с Младенеца.

— Попита дали още е възможно да я включим в търга на италиански произведения на изкуството. Не знаеше нищо за картината и да ви призная, като гледах посетителката, се зачудих дали платното не е откраднато. Тъкмо се канех да се обърна към господин Лосън.

Погледнах маслената картина и веднага се досетих, че я е донесла най-малката сестра на Чарли.

— Оставете на мен.

— Както кажете, лейди Тръмпър.

Качих се с асансьора на последния етаж, подминах като хала Джесика Алън и нахълтах в кабинета на Чарли. Подадох му картината — да я види, и набързо му обясних как е попаднала при нас.

Той отмести книжата върху писалището и дълго разглежда платното, без да каже дума.

— Едно е сигурно — промълви накрая. — Кити никога няма да ни каже откъде я е взела, инак е щяла да дойде направо при мен.

— И какво ще правим сега?

— Ще включим платното в търга, както е поискала сестра ми, защото можеш да бъдеш сигурна, че никой няма да даде за нея повече от мен.

— Но ако Кити е закъсала за пари, защо не й предложим подобаваща сума?

— Защото, ако беше закъсала за пари, сега щеше да е в този кабинет. Не, иска поне веднъж да й падна на колене.

— Ами ако е откраднала картината?

— От кого? А и да я е откраднала, не виждам какво може да ни попречи да обявим в каталога откъде я имаме. Така де, в архива на полицията сигурно още пазят жалбата, която подадохме след изчезването на платното.

— Ами ако й я е дал Гай?

— Гай е мъртъв — напомни Чарли.

Бях неописуемо щастлива, че печатът и обществеността проявяват такъв интерес към търга. Друг добър знак бе, че предната седмица мнозина от водещите изкуствоведи, критици и колекционери бяха забелязани да оглеждат картините, изложени в основната зала на галерията.

По вестниците започнаха да се появяват и статии за нас с Чарли — първоначално на финансовите страници, сетне и по-напред. Не се ласкаех особено от „Победоносният възход на семейство Тръмпър“, както се бяха изразили в едно от изданията, Тим Нюман обаче обясни колко е важно около теб да се вдига шум, ако разчиташ да привлечеш големи суми. С всяка статия, появила се в някой от вестниците или списанията, новият ни млад директор бе все по-убеден в успешното начало на акционерното дружество.

Няколко седмици Франсис Лосън и Кати Рос работиха върху каталога на търга и старателно проучваха историята на всяка картина: кой я е притежавал, в кои галерии и изложби е била представяна, преди да бъде предложена за продажба в „Тръмпър“. За наша изненада огромен интерес сред обществеността породиха не самите картини, а каталогът, първият, където бяха поместени цветни снимки на произведенията. Струваше ни цяло състояние да го издадем, но още преди търга направихме две допечатки, които продадохме изцяло по пет шилинга бройката, и така не след дълго си покрихме разходите. На месечното заседание дори съобщих на управителния съвет, че със следващите две допечатки сме излезли на малка печалба. Чарли ми се притече на помощ, като подметна:

— Дали да не затвориш галерията и да не направиш издателство?

Новата зала за търгове в галерията на Челси Терас номер едно побираше преспокойно двеста и двайсет души. Никога не я бяхме пълнили, сега обаче отвсякъде валяха заявки за билети, та се наложи да побързаме и да отсеем сеирджиите от хората, които наистина смятаха да купуват.

Бяхме принудени да отпратим мнозина, с един-двама от по-напористите дори се държахме направо грубо, накрая обаче пак се оказа, че от нас се очаква да намерим места за триста души. Сред тях имаше и мнозина журналисти, а най-големият ни удар бе, когато завеждащият редакция „Изкуство“ на Трета програма се обади по телефона да пита дали могат да предават търга на живо по радиото.

Чарли се върна от Америка два дни преди търга и в кратките мигове, когато бяхме заедно, ми разказа, че пътуването е минало много добре — каквото и да означаваше това. Добави и че ще дойде на разпродажбата заедно с Дафни, понеже „трябвало важните клиенти да останат доволни“. Не му споменах, че ми е изхвърчало от главата да му запазя място, ала Саймън Матюс, който наскоро бе повишен в мой заместник, смести в края на седми ред още два стола, молейки се сред присъстващите да няма хора от пожарната.

Решихме да проведем търга във вторник, в три следобед: Тим Нюман ни посъветва, че е изключително важно да подберем подходящо време, ако искаме на другия ден националните вестници да отразят подобаващо събитието.

Ние със Саймън не мигнахме цялата нощ преди търга: заедно със сътрудниците сваляхме картините от стените и ги редяхме в последователността, в която щяха да се продават. Сетне проверихме осветлението на статива, където щяхме да излагаме платната, и накрая наслагахме столовете възможно най-близо един до друг. Изтикахме с метър — метър и половина назад и катедрата, откъдето Саймън щеше да води търга, така че сместихме още един ред столове. Така остана съвсем малко място за помощниците ни, хората, които щяха да стоят отстрани и да следят кой наддава, затова пък решихме куп други проблеми.

Сутринта преди търга проведохме нещо като генерална репетиция: носачите слагаха една по една картините върху статива, а Саймън извикваше каталожния й номер, после удряше с чукчето и обявяваше следващото платно. Когато накрая върху статива бе сложена и творбата на Каналето, проличаха съвършената техника и наблюдателността — запазена марка на майстора. Само се подсмихвах, когато миг по-късно шедьовърът бе заменен с малката картина на Чарли с изобразената на нея Богородица с Младенеца. Кати Рос се рови къде ли не, но не успя да намери нищо за платното, затова просто му сменихме рамката и в каталога написахме само, че е от школата на шестнайсети век. В моя екземпляр на каталога си отбелязах, че очаквам да получим за него двеста гвинеи, макар и да знаех прекрасно, че Чарли е наумил да си го върне, каквото и да му струва това. Още се чудех как ли Кити се е сдобила с картината, но мъжът ми ме скастри „да съм престанела да се притеснявам“. Имал си по-големи грижи от това как сестра му се е добрала до подаръка, направен му от Томи.

В деня, за когато бе насрочен търгът, в залата имаше хора още в два и четвърт следобед. Забелязах доста важни купувачи и собственици на галерии, които никога досега не бяха заварвали залата в „Тръмпър“ препълнена, та се наложи да застанат прави в дъното.

В три без петнайсет имаше само няколко свободни места, закъснелите вече стояха плътно един до друг отстрани покрай стените, двама-трима дори бяха приклекнали на пътеката между столовете. В три без пет Дафни влезе с гръм и трясък — беше облечена в мастиленосин костюм с чудесна кройка, който предния месец бях видяла в списание „Вог“. Чарли я следваше по петите — стори ми се малко уморен. Двамата седнаха в края на седмия ред — както мъжът ми бе обяснил, от сантиментални подбуди. Дафни изглеждаше много самоуверена, докато съпругът ми току се въртеше и нервничеше.

Точно в три седнах на подиума до катедрата, откъдето Саймън щеше да води търга, а той се качи по стъпалата, поспря, огледа насъбралите се, за да види къде са важните клиенти, и удари няколко пъти с чукчето.

— Добър ден, госпожи и господа — поздрави заместникът ми. — Добре дошли в галерия „Тръмпър“ — добави, като понатърти едва доловимо върху „галерия“.

Обяви първия експонат и в залата настана мълчание. Погледнах картината в каталога си, макар да ми се струваше, че знам наизуст всичко за петдесет и деветте творби. Беше портрет на Франциск Асизки, рисуван от Джовани Батиста Креспи през 1617 година. Малкото произведение с маслени бои бе отбелязано с кода КИХХ, ето защо, когато Саймън удари с чукчето и оповести, че то е продадено за две хиляди и двеста лири стерлинги, със седемстотин повече, отколкото го бях оценила, аз разбрах, че започваме добре.

От общо петдесет и девет платна картината на Каналето беше с номер трийсет и седми, понеже исках напрежението да се покачи, преди тя да бъде обявена за продан, но и да не бъде много назад, да не би хората да започнат да се разотиват. През първия час бяхме продали експонати за четирийсет и седем хиляди лири стерлинги, а още не бяхме стигнали до Каналето. Когато накрая платното с ширина метър и двайсет беше сложено под светлината на прожектора, онези, които го виждаха за пръв път, направо ахнаха.

— Картина на Каналето от 1741 година, върху която е изобразена базиликата „Сан Марко“ — обяви Саймън, сякаш държахме в хранилището поне още пет-шест такива шедьовъра. — Към експоната има значителен интерес, наддаването започва от десет хиляди лири стерлинги.

Той огледа притихналата зала, а ние с помощниците ми започнахме да се озъртаме, за да видим кой ще даде повече.

— Петнайсет хиляди — оповести Саймън и погледна представителя на италианската държава, седнал на петия ред. — В дъното на залата двайсет хиляди лири стерлинги.

Знаех, че ги е дал човекът, отговарящ за колекцията на Мелън. Винаги сядаше на предпоследния ред и държеше между устните си цигара, за да покаже, че не се е отказал от наддаването.

— Двайсет и пет хиляди — викна Саймън и отново се обърна към представителя на италианската държава. — Трийсет хиляди.

Цигарата продължаваше да дими: Мелън оставаше в надпреварата.

— Трийсет и пет хиляди!

Забелязах човек, който чак сега се бе включил в наддаването: господин Рандъл, управител на галерия „Уайлдънстайн“ на Бонд стрийт.

— Четирийсет хиляди! — оповести Саймън, когато в дъното се видя поредното валмо тютюнев дим.

Бяхме прехвърлили сумата, която бях посочила на Дафни, макар че лицето й си оставаше безизразно.

— Петдесет хиляди!

Не се бяхме и надявали да достигнем такава цена. Погледнах към Саймън и видях, че лявата му ръка върху катедрата трепери.

— Петдесет хиляди! — повтори той малко притеснено, когато някакъв непознат на първия ред също се включи в наддаването и закима трескаво.

Цигарата пусна поредния облак тютюнев пушек.

— Петдесет и пет хиляди. Шейсет хиляди!

Саймън отново бе насочил вниманието си към непознатия, който кимна рязко, за да покаже, че е вдигнал сумата.

— Шейсет и пет хиляди.

Човекът на Мелън продължаваше да дими с цигарата, но когато Саймън се извърна към непознатия на първия ред, той поклати глава.

— В такъв случай от дъното на залата шейсет и пет хиляди лири стерлинги. Някой дава ли повече? — Той пак се вторачи в мъжа на първия ред. — И така, за картината на Каналето са предложени шейсет и пет хиляди лири стерлинги. Шейсет и пет хиляди първи път, шейсет и пет хиляди втори път. Платното е продадено!

Саймън стовари с трясък чукчето има-няма и две минути след като наддаването беше започнало, а аз вписах в каталога МИХХХ точно когато в залата избухнаха ръкопляскания — нещо, което никога досега не се бе случвало в галерията на Челси Терас номер едно.

Настана олелия, а Саймън се обърна към мен и прошепна:

— Извинявай за грешката, Беки.

Чак сега си дадох сметка, че нервите му не са издържали и от четирийсет хиляди лири стерлинги той е скочил направо на петдесет. Вече съставях наум заглавията, които на другия ден вероятно щяха да се появят по вестниците: „На търг в галерия «Тръмпър» бе платена рекордно висока цена за картина на Каналето“. Чарли щеше да остане доволен.

— Съмнявам се малката картина на Чарли да достигне такава сума — усмихна се Саймън, след като платното на Каналето бе свалено от статива и на негово място бе сложена Богородицата с Младенеца. Заместникът ми се извърна отново към залата. — Тишина, моля! — прикани Саймън. — Следващият експонат под номер трийсет и осем в каталога е от школата на Бронзино. — Той огледа насъбралите се. — Заявена е цена от сто и петдесет лири стерлинги — оповести моят заместник и замълча. — Някой дава ли сто седемдесет и пет?

Вероятно подучена от Чарли, Дафни вдигна ръка и аз едвам се сдържах да не прихна.

— Сто седемдесет и пет лири стерлинги. Някой дава ли двеста? — Саймън се огледа обнадежден, но не получи отговор. — В такъв случай сто седемдесет и пет лири стерлинги първи път, втори път, трети път…

Ала още преди да е стоварил чукчето, от дъното на залата скочи набит мъж с пожълтели от тютюна мустаци и прошарена коса, облечен в туидено сако и карирана риза с жълта вратовръзка. Той изкрещя:

— Тази картина не е „от школата на“, това е оригинал на Бронзино, откраднат по време на Първата световна война от църква „Свети Августин“ край Реймс.

Настана страшна врява, всички погледнаха първо мъжа с жълтата вратовръзка, после и малкото платно. Саймън удари няколко пъти с чукчето, но това не му помогна да възстанови реда. Журналистите започнаха да записват трескаво в бележниците си. Обърнах се към Чарли и Дафни: двамата бяха навели глави един към друг и разговаряха трескаво.

Малко по малко хората замълчаха и насочиха вниманието си към непознатия. Той продължаваше да стои прав.

— Според мен грешите, уважаеми господине — отсече твърдо Саймън. — Уверявам ви, картината е позната на галерията от доста години.

— Аз пък ви уверявам, че тя е оригинал — възрази мъжът, — и макар да не обвинявам предишния й собственик, че е крадец, мога да докажа, че е открадната.

Мнозина в залата веднага погледнаха в каталога, за да видят кой е притежавал картината. Най-отгоре в анотацията с главни букви пишеше: „ОТ ЧАСТНАТА СБИРКА НА СЪР ЧАРЛС ТРЪМПЪР“.

Сега вече се вдигна страшен шум, непознатият обаче продължаваше да стои. Наведох се и подръпнах крачола на Саймън. Той се надвеси над мен и аз му прошепнах какво съм решила. Заместникът ми отново заудря с чукчето и присъстващите най-сетне се поуспокоиха. Погледнах към Чарли — беше пребледнял като платно, после и към Дафни, която бе запазила спокойствие и го държеше за ръката. Бях убедена, че загадката си има някакво простичко обяснение, затова, колкото и да е странно, не се притесних особено. Саймън успя най-после да въдвори ред и оповести:

— Посъветваха ме засега да изтегля платното от търга. Експонат номер трийсет и девети — добави той припряно, а непознатият в кафявото туидено сако стана и изхвърча от залата, следван по петите от цяла сюрия журналисти.

Никоя от останалите двайсет и една картини не достигна предварително определената цена и когато онзи следобед Саймън удари за последно с чукчето, за да оповести края на търга, макар и да бяхме били всичките си досегашни рекорди от разпродажби на образци на италианската живопис, бях почти сигурна какво ще пишат на другия ден по вестниците. Пак се извърнах към Чарли, който правеше всичко възможно да запази самообладание. Инстинктивно погледнах и стола, където беше седял непознатият в кафявото туидено сако. Залата вече се опразваше, хората се тълпяха пред изхода. Чак сега забелязах точно зад онзи стол възрастна дама, която седеше с изправен гръб и с ръце, отпуснати върху дръжката на слънчобрана. Гледаше право в мен.

След като се убеди, че съм я видяла, госпожа Трентам стана бодро от мястото си и тръгна бавно към вратата.

На другия ден вестниците пишеха само за това. Ние с Чарли не бяхме давали официално изявления, въпреки това, ако не броим „Таймс“, снимките ни се мъдреха по всички първи страници редом до малката маслена картина с изображението на Богородица с Младенеца. В първите десет абзаца на почти всички материали не се споменаваше и дума за Каналето, нямаше и илюстрация с неговата картина.

Непознатият, отправил обвинението, изчезна сякаш вдън земя и шумотевицата около случката сигурно щеше да заглъхне, ако епископът на Реймс монсеньор Пиер Гишо не се беше съгласил да даде интервю на Фреди Баркър, репортер на „Дейли Телеграф“, присъствал на търга в галерията и установил, че навремето Гишо е бил свещеник в църквата, където се е намирал оригиналът. Епископът потвърдил пред журналиста, че през Голямата война картината наистина е изчезнала твърде мистериозно, и още по-важно, че е съобщил за кражбата в съответния отдел на Обществото на народите, натоварен според Женевската конвенция да върне след края на бойните действия откраднатите произведения на изкуството на законните им собственици. По-нататък Гишо казваше, че ако случайно видел отново картината, щял да я познае веднага и че щял да помни, докато е жив, цветовете, стила на художника, умиротворението върху лицето на Богородица, гениалната композиция на Бронзино. Баркър го беше цитирал дума по дума.

В деня, когато интервюто излезе, кореспондентът на „Дейли Телеграф“ ми се обади в кабинета и ми съобщи, че неговият вестник смятал да покани на свои разноски високопоставения духовник, така че той да види на място картината и да установи по безспорен начин дали става въпрос за същото произведение. Юрисконсултите ни предупредиха, че би било неразумно да не допуснем епископа до картината — това би означавало, че крием нещо. Чарли не се поколеба и веднага се съгласи, после добави само:

— Нека види картината. Сигурен съм, че на излизане от църквата Томи носеше само каската на германския офицер.

На другия ден се затворихме в кабинета на Тим Нюман — той предупреди как ако епископът на Реймс потвърди, че картината наистина е оригинал на Бронзино, ще бъдем принудени да отложим най-малко с година пускането на акциите на новото дружество, а галерията няма да се съвземе никога след подобен скандал.

Следващия четвъртък епископът пристигна със самолет в Лондон, където беше посрещнат от цяла тълпа фоторепортери с бляскащи светкавици, а после бе откаран в Уестминстър, при архиепископа, у когото щеше да отседне.

Монсеньор Пиер Гишо се съгласи да посети галерията още същия ден в четири следобед — който онзи четвъртък е минавал по Челси Терас, сто на сто си е помислил, че там ще се появи не друг, а самият Франк Синатра. На тротоара се бе струпало множество, което очакваше с нетърпение духовника.

Посрещнах епископа още на вратата на галерията и му представих Чарли, който се поклони и целуна епископския пръстен. Гишо се поучуди, че мъжът ми е римокатолик. Усмихнах се притеснена на госта с лице, което, освен че беше много весело и благо, бе и доста червендалесто — подозирам обаче, че не от слънцето, а от изпитото винце. Той прекоси с развята дълга морава сутана фоайето, а Кати го поведе към кабинета ми, където го чакаше картината. Баркър, репортерът от „Дейли Телеграф“, се представи на Саймън така, сякаш си има вземане-даване с човек от подземния свят. Не се постара да бъде по-любезен и когато Саймън се опита да подхване разговор.

Епископът влезе в тесния ми кабинет и прие да изпие чаша кафе. По настояване на Чарли бях върнала предишната стара черна рамка на картината, която вече бях сложила върху статива. Всички затаихме дъх, докато свещеникът разглеждаше Богородица.

— Vous permettez?[1] — попита той и протегна ръце.

— Разбира се — отвърнах и му подадох малкото платно.

Не го изпусках от очи, докато той държеше картината. Проявяваше не по-малко любопитство към Чарли, когото не бях виждала толкова нервен. Стрелна с очи и Баркър, който за разлика от всички нас чакаше обнадежден. Накрая епископът се усмихна и отново се вгледа в платното така, сякаш е омагьосан от Богородица.

— Е? — подкани репортерът.

— Красива е. Истинско вдъхновение за човек, който не е вярвал.

Баркър също се усмихна и си записа думите на свещеника.

— Знаете ли — продължи епископът, — картината пробужда у мен много спомени… — Той се поколеба за миг и на мен ми се стори, че сърцето ми е спряло, сетне изрече: — Но, helas[2], трябва да ви съобщя, господин Баркър, че това тук не е оригиналът. Само копие на Мадоната, която познавах тъй добре.

Журналистът престана да си записва.

— Само копие ли?

— Да, je le regrette[3]. Великолепно копие, peut-etre[4] рисувано от някой млад ученик на великия художник, но все пак копие.

Баркър не успя да прикрие разочарованието си — остави бележника върху масата и погледна така, сякаш — аха — и ще възрази.

Епископът се изправи и ми кимна.

— Наистина съжалявам, че сте имали такива неприятности, лейди Тръмпър.

Аз също станах и го изпратих до изхода, отвън отново го причакваха журналисти. Те замълчаха и зачакаха свещеникът да изрече някое откровение, а на мен ми се стори, че той се забавлява искрено.

— Оригиналът ли е, епископе? — провикна се един от репортерите в навалицата.

Монсеньор Гишо се усмихна благо.

— Наистина е изображение на Божията майка, но този образец тук е само копие, при това не особено добро.

С тези думи се качи на автомобила и си тръгна.

— Какво облекчение! — въздъхнах аз, след като колата се скри от погледите ни.

Обърнах се и затърсих с очи Чарли, него обаче го нямаше никъде. Завтекох се към кабинета и заварих мъжа си, стиснал картината в ръце. Затворих вратата — исках да сме сами.

— Какво облекчение — повторих. — Сега животът може да се върне в обичайното си русло.

— Знаеш, разбира се, че това наистина е картина на Бронзино — рече Чарли и ме погледна право в лицето.

— Я не ставай за смях — отвърнах аз. — Епископът…

— Не го ли видя как я държеше? — възкликна Чарли. — Човек не държи така фалшификат. Освен това го гледах в очите точно когато се двоумеше какво решение да вземе.

— Какво решение да вземе ли?

— Да. Дали в замяна на любимата си Богородица да ни съсипе живота.

— Значи, без дори да подозираме, сме притежавали шедьовър?

— Явно да. Но и досега недоумявам кой е изнесъл картината от църквата.

— Едва ли е Гай…

— Защо да не е той? Гай би оценил платното по-добре, отколкото Томи.

— Но как е разбрал къде е картината и колко всъщност струва?

— Може би от архива на полка или от случаен разговор с Дафни, която го е насочила.

— Това пак не обяснява как е разбрал, че става дума за оригинал.

— Така си е — съгласи се Чарли. — Дори подозирам, че изобщо не го е разбрал, просто е решил, че картината му дава още една възможност да ме опозори. Виж, госпожа Трентам е разполагала с доста години, през които…

— Божичко, но какво общо има с всичко това Кити?

— Госпожа Трентам просто я е използвала, за да ни заложи капан.

— Тази жена очевидно е готова на всичко, само и само да ни унищожи.

— Опасявам се, че да. Едно е сигурно: няма да остане особено доволна, когато разбере, че хитрият й план е бил осуетен.

Свлякох се на фотьойла до съпруга си.

— И какво ще правим сега?

Чарли продължаваше да стиска малкото платно така, сякаш се страхуваше да не би някой да му го грабне от ръцете.

— Можем да направим само едно.

Вечерта отидохме с колата у архиепископа. Спрях при задния вход, откъдето минаваха доставчиците.

— Много уместно — отбеляза Чарли и почука тихо на старата дъбова врата.

Отвори ни свещеник, който, без да казва и дума, ни отведе при архиепископа — заварихме го заедно с епископа на Реймс — пийваха вино.

— Сър Чарлс и лейди Тръмпър — оповести напевно свещеникът.

— Добре дошли, чада мои — поздрави архиепископът и дойде да ни посрещне. — Какво неочаквано удоволствие — допълни той, след като Чарли целуна пръстена му. — Но какво ви води в моя дом?

— Носим на епископа дребен подарък — обясних аз и му връчих малкия пакет.

Епископът се усмихна точно както се бе усмихнал, когато бе оповестил, че картината е копие. Отвори пакета бавно, досущ дете, получило подарък, въпреки че няма рожден ден. Подържа малко шедьовъра, сетне го подаде на архиепископа — да го види и той.

— Наистина великолепно! — възкликна той, след като разглежда дълго картината и я върна на своя гост. — Но къде ще я сложиш?

— Където й е мястото — над разпятието в църква „Свети Августин“ — отвърна другият мъж. — Нищо чудно след време някой, който разбира повече от тези неща, да заяви, че картината е оригинал.

Той вдигна очи и върху лицето му грейна усмивка, твърде лукава за високопоставен божи служител.

— Защо не останете със съпруга си да вечеряте с нас — обърна се към мен архиепископът.

Благодарих му за любезната покана и изпелтечих нещо от рода, че имаме друга уговорка, след което се сбогувахме и излязохме тихо пак от задната врата, откъдето бяхме дошли.

Докато тя се затваряше, чух как епископът казва:

— Е, Пиер, спечели облога!

[1] Разрешавате ли? (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Уви (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Съжалявам (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Може би (фр.). — Б.пр. ↑

36.

— Двайсет хиляди лири стерлинги ли! — ахна Беки и спря пред магазина на Челси Терас номер сто четирийсет и едно. — Сериозно?

— Толкова иска посредникът — натърти Тим Нюман.

— Да де, но магазинът струва най-много три хиляди — намеси се и Чарли, взрян в единствената сграда на улицата, която още не му принадлежеше. — При всички положения съм подписал с господин Снедълс споразумение…

— Но не и за книгите — напомни му банкерът.

— Книгите не ни трябват — каза Беки, едва сега забелязала дебелата верига и якото резе върху входа на магазина.

— Значи не можете да притежавате и магазина — според договора ви с господин Снедълс той влиза в сила едва след като се продаде и последната книга.

— Колко всъщност струват книгите? — поинтересува се Беки.

— Съвсем в свой стил господин Снедълс е написал лекичко с молив цената върху всяка от тях — уточни Том Нюман.

— Според колегата му доктор Холкум общата сума възлизала на около пет хиляди лири стерлинги, в нея обаче не влиза…

— В такъв случай купете всички книги — нареди Чарли.

— Доколкото познавам Снедълс, той бездруго е посочил по-ниска от реалната цена. След това Беки ще продаде цялата сбирка. Така ще си покрием разходите и ще сме вътре само с хиляда лири стерлинги.

— Та както ви обяснявах, в тази цена не влиза първото издание на „Невинни песни“ на Блейк — доизказа се Нюман. — Подвързано е с велен и срещу него в описа на Снедълс е посочена цена от петнайсет хиляди лири стерлинги.

— Петнайсет хиляди лири стерлинги в момент, когато цепя косъма на две! Кой изобщо си въобразява…

— Може би някой, който знае, че не можеш да продължиш със строежа на универсалния магазин, ако не притежаваш и тази сграда — предположи Нюман.

— Но откъде…

— Въпросната книга на Блейк е закупена от книжарница „Хейууд Хил“ на Кързън стрийт за баснословната сума от четири лири стерлинги и десет шилинга и лично според мен думите, написани върху авантитула, разбулват наполовина загадката.

— А там, готов съм да се обзаложа, пише „Етел Трентам“ — рече Чарли.

— Не, но си на прав път. Ако не ме лъже паметта, надписът гласи: „От твоя любещ внук Гай, 9 юли 1917 г.“.

Чарли и Беки гледаха известно време Тим Нюман.

— А каква е другата половина от загадката? — попита накрая Чарли.

— Подозирам, че тези пари й трябват на госпожа Трентам — отвърна банкерът.

— За какво са й? — възкликна невярващо Беки.

— За да купи още по-голям дял от акциите в „Тръмпър“.

На деветнайсети март 1948 година, половин месец след като епископът се прибра в Реймс, официално бе обявено, че акциите на „Тръмпър“ вече са пуснати на борсата, и това съвпадна с рекламите, излезли върху цяла страница в „Таймс“ и „Файненшъл Таймс“. Сега единственото, което Чарли и Беки можеха да сторят, бе да чакат каква ще бъде реакцията. Само три дни по-късно заявките вече не можеха да бъдат удовлетворени, а подир седмица те бяха двойно повече, отколкото акциите. След като заявките бяха преброени, Чарли и Тим Нюман трябваше да решат само едно: как да разпределят дяловете. Съгласиха се, че учрежденията, поискали големи пакети, ще получат първи от акциите, понеже така, ако в бъдеще възникнеха трудности, управителният съвет на дружеството щеше да има безпрепятствен достъп до повечето дялове.

Единствената заявка, озадачила Тим Нюман, беше постъпила от банка „Хамброс“, откъдето не бяха обосновали защо искат да закупят сто хиляди акции, което се равняваше на десет на сто от капитала на дружеството. Тим обаче препоръча на председателя да удовлетвори изцяло заявката и да предложи представител на банката да влезе в управителния съвет. Чарли прие, но само при условие, че от „Хамброс“ потвърдят, че акциите няма да отидат у госпожа Трентам или у подставени лица. Други две учреждения пожелаха да закупят пакети от по пет на сто: застрахователно дружество „Доверие“, обслужвало фирмата на Чарли още от самото начало, и американска посредническа къща, която, както Беки установи, всъщност само служеше за прикритие на фондовете на семейство Фийлд. Чарли удовлетвори и двете заявки, а останалите акции бяха поделени между други хиляда и седемстотин обикновени вложители. Сто акции, най-малкият допустим пакет, бяха закупени от възрастна пенсионерка от Челси — госпожа Саймъндс, която написа на Чарли кратичко писмо, напомнящо, че е била сред редовните клиентки, когато той е отворил първия си магазин.

След разпределянето на акциите Тим Нюман настоя Чарли да назначи още хора в управителния съвет. Представител на банка „Хамброс“ беше някой си господин Бейвърсток, старши съдружник в адвокатска кантора „Бейвърсток, Дикенс и Коб“, когото Чарли одобри веднага. Беки предложи в съвета да влезе и Саймън Матюс, който в нейно отсъствие всъщност ръководеше галерията. Чарли назначи и него и така управителният съвет вече се състоеше от деветима души.

Дафни сподели с Беки, че къщата на Итън Скуеър номер седемнайсет се продава, и на Чарли му трябваше да види само още веднъж сградата с осем спални, за да реши, че именно тук иска да прекара остатъка от живота си. Явно така и не му хрумна, че е твърде зает със строежа на универсален магазин „Тръмпър“ и все някой трябва да се заеме с преместването. Беки сигурно щеше да възроптае, ако не се беше влюбила в къщата.

След около два месеца тя организира по случай нанасянето голямо празненство на Итън Скуеър. На вечерята у Тръмпърови, устроена в пет различни помещения, бяха поканени над сто гости.

Дафни закъсня и се завайка, че докато се е връщала от Слоун Скуеър, е попаднала в задръстване, а подполковникът пристигна чак от Скай, без изобщо да се оплаква. Даниъл дойде от Кеймбридж заедно с Марджъри Карпънтър, а за изненада на Беки Саймън Матюс се появи под ръка с Кати Рос.

След вечерята Дафни държа кратко слово и поднесе на Чарли умален макет на универсален магазин „Тръмпър“ във формата на сребърна табакера за пури.

Беки разбра, че мъжът й се е зарадвал на табакерата, когато след увеселението той я качи горе и я сложи на нощното си шкафче. Легна си и погледна за последно новата си играчка тъкмо когато жена му излезе от банята.

— Мислил ли си някога да поканиш Пърси за член на управителния съвет? — попита го тя, докато също си лягаше.

Той я погледна скептично.

— Акционерите сигурно ще се зарадват, ако видят върху листовете за писма на фирмата и името на маркиз. Така ще се чувстват по-сигурни.

— Само каква снобка си, Ребека Салмън! Винаги си била и винаги ще си останеш такава.

— Не ми го натякваше, когато преди двайсет и пет години ти предложих за пръв председател на управителния съвет подполковника.

— Така си е — потвърди Чарли, — но се съмнявах, че той изобщо ще приеме. При всички положения, ако ще привличаме в управителния съвет още външни хора, предпочитам това да е Дафни. Така ще разполагаме и с благородническата й титла, и с нейния здрав разум.

— Как не се сетих досега!

Когато Беки предложи на маркизата да влезе в управителния съвет на „Тръмпър“, тя се зарадва много и без изобщо да се замисля, прие. За всеобща изненада подходи към новите си задължения с огромна енергия и плам. Не пропускаше заседание на управителния съвет, изчиташе много внимателно всички книжа и ако решеше, че Чарли е погледнал през пръсти на някой от обсъжданите въпроси или още по-лошо, опитва се да изклинчи, му додяваше, докато не получеше обяснение.

— Още ли се надявате, господин председателю, да построите универсален магазин „Тръмпър“ на цената, която сте посочили първоначално? — постоянно питаше Дафни през следващите две години.

— Какво ти трябваше да я каниш тая Дафни в управителния съвет! — натякна веднъж Чарли на жена си след едно особено бурно заседание, на което маркизата му беше натрила носа.

— Сам си си виновен — отвърна Беки. — Аз ти предложих Пърси, а ти ме обвини, че съм снобка.

Трябваше да минат близо две години, докато архитектите построят кулите близнаци на „Тръмпър“, а също топлата връзка между тях и петте етажа с административни помещения точно над празния парцел на госпожа Трентам. Задачата не стана по-лесна от това, че Чарли очакваше търговията в другите магазини да върви, все едно наоколо не става нищо. Всички не можеха да се начудят, че през този преходен период годишните приходи в дружество „Тръмпър“ са спаднали едва с петнайсет на сто.

Чарли се бе нагърбил с всичко, като се започне от точното разположение на сто и осемнайсетте щанда и се стигне до цвета на сто и десетте хиляди квадратни метра мокет, скоростта, с която се движат дванайсетте асансьора, волтажа на стоте хиляди електрически крушки, подредбата на деветдесет и шестте витрини и униформите на седемстотинте служители, върху чиито ревери беше извезана малка сребърна сергийка.

След като Чарли си даде сметка какви огромни складове ще му трябват, да не говорим за подземния гараж, който се наложи да построи, тъй като вече мнозина клиенти притежаваха собствени автомобили, себестойността на обекта скочи значително над предвиденото. Въпреки това на първи септември 1949 година изпълнителите и подизпълнителите успяха да предадат готовата сграда главно благодарение на това, че Чарли идваше на строителната площадка още в четири и половина всяка сутрин и често си тръгваше след полунощ.

На осемнайсети октомври 1949 година маркиза Уилтшир откри официално със съпруга си универсалния магазин.

Хиляда души вдигнаха чаши в чест на отварянето му. После се постараха да изядат и да изпият печалбата на дружеството от първата година. Чарли обаче дори не го забеляза: обикаляше щастлив от етаж на етаж, за да се убеди, че всичко е както го иска, и че основните доставчици са заобиколени с полагащото им се внимание.

По всички етажи празнуваха приятели, роднини, акционери, купувачи, продавачи, журналисти, зяпачи, хора, промъкнали се, без да са канени, и дори клиенти. В един часа Беки се почувства толкова уморена, че реши да потърси мъжа си с надеждата той да се съгласи да се приберат. На щанда за кухненски мебели се натъкна на сина си, който оглеждаше хладилник, прекалено голям за стаята му в общежитието на колежа „Тринити“. Даниъл каза на майка си, че преди около половин час е видял как Чарли излиза от универсалния магазин.

— Излиза ли? — изненада се Беки. — Едва ли баща ти си е тръгнал без мен.

Слезе с асансьора на партера и забърза към главния вход. Портиерът й изкозирува и отвори тежките двойни врати към Челси Терас.

— Случайно да сте виждали сър Чарлс? — попита го Беки.

— Да, милейди — кимна мъжът към отсрещния тротоар.

Беки погледна натам и що да види: Чарли седи с някакъв старец на своята пейка. Двамата бяха погълнати от оживен разговор и току поглеждаха към универсален магазин „Тръмпър“. Старецът посочи нещо, привлякло вниманието му, и Чарли се усмихна. Беки прекоси бързо улицата, ала подполковникът застана мирно доста преди тя да е отишла при тях.

— Много се радвам, скъпа — рече той и се наведе да я целуне по бузата. — Жалко само, че Елизабет не доживя да види магазина.

— Мен ако питате, ни изнудват — тросна се Чарли. — Крайно време е да гласуваме.

Беки огледа насъбралите се около заседателната маса — кого ли щяха да подкрепят? Управителният съвет работеше в пълен състав вече три месеца, откакто универсален магазин „Тръмпър“ бе отворил врати, това обаче бе първият важен въпрос, по който се бяха появили истински разногласия.

Седнал на челно място, Чарли изглеждаше необичайно раздразнителен, понеже очевидно нямаше да стане неговото. Отдясно беше секретарката Джесика Алън. Тя нямаше право на глас, но присъстваше, за да вписва надлежно всичко в протокола. Артър Селуин, който навремето беше работил с Чарли в Министерството на хранителната промишленост, беше напуснал държавната служба, за да замести като изпълнителен директор наскоро пенсиониралия се Том Арнолд.

Селуин непрекъснато доказваше, че правилно са се спрели на него, работеше прозорливо и дръзновено и същевременно изпълняваше ролята на идеален буфер на председателя на управителния съвет, понеже, стига да бе възможно, знаеше как да предотвратява сблъсъците.

Младият икономически директор на акционерното дружество Тим Нюман бе общителен и дружелюбен и почти винаги подкрепяше Чарли, макар че не се страхуваше да изкаже и противоположно на неговото становище, ако бе убеден, че финансите на фирмата ще пострадат. Финансовият директор Пол Мерик не беше нито общителен, нито дружелюбен и с повод и без повод показваше пределно ясно, че най-важни за него винаги ще бъдат банка „Чайлд“ и нейните вложения. Колкото до Дафни, тя рядко гласуваше според очакванията и със сигурност не минаваше за човек на Чарли, а и на когото и да било. Господин Бейвърсток, тих възрастен адвокат, който представляваше дяла от десет на сто от акциите на дружеството, собственост на банка „Хамброс“, рядко взимаше думата, но стореше ли го, всички, дори Дафни, го слушаха.

Нед Денинг и Боб Мейкинс, и двамата работили близо трийсет години при Чарли, рядко се обявяваха срещу желанията на председателя, докато Саймън Матюс често проявяваше изблици на независимост, с което само потвърждаваше първоначалното високо мнение на Беки за него.

— Последното, което ни трябва в момента, е стачка — отсече Мерик. — Тъкмо си стъпихме на краката.

— Но исканията на профсъюзите са направо възмутителни — възрази Тим Нюман. — Повишение на заплатите от десет шилинга, четирийсет и четири часова работна седмица, и то точно когато се канят да въведат задължителното заплащане на извънредния труд… повтарям, исканията са възмутителни.

— Повечето други универсални магазини вече са ги приели — вметна Мерик, след като погледна статията във вестник „Файненшъл Таймс“ пред себе си.

— Това ще бъде непосилно бреме за нас — намеси се отново Нюман. — Длъжен съм да предупредя управителния съвет, че така разходите ни за заплати през тази година ще скочат с цели двайсет хиляди лири стерлинги, и то без да включваме заплащането на извънредния труд. В крайна сметка ще пострада само една група хора — нашите акционери.

— Колко печели сега един продавач? — попита тихо господин Бейвърсток.

— Двеста и шейсет лири стерлинги годишно — отвърна Артър Селуин, без да му се налага да проверява. — С парите за прослужено време, които плащаме на всички, работили в дружеството петнайсет години, сумата нараства на цели четиристотин и десет лири годишно.

— Безброй пъти сме превишавали тази сума — уточни доста рязко Чарли. — И така, крайно време е да решим ще отстояваме ли становището си, или ще се поддадем на исканията на профсъюзите?

— Струва ми се, господин председателю, че приемате нещата твърде драматично — намеси се Дафни, която досега беше мълчала. — Може да се окаже, че те не са нито толкова черни, нито толкова бели, колкото си мислите.

— Предлагате ли нещо друго? — възкликна Чарли, без дори да се опитва да прикрива учудването си.

— Зависи, господин председателю. Първо, нека видим какво рискуваме, ако повишим заплащането на служителите. Очевидно ще се лишим от доста средства, да не говорим пък, че ще ни обявят за мекушави. От друга страна, ако не изпълним исканията им, вероятно ще загубим и добри, и по-лоши работници, които ще отидат при основните ни конкуренти.

— И какво предлагате, лейди Уилтшир? — попита Чарли, който се обръщаше към Дафни на титла винаги когато искаше да подчертае, че не е съгласен с нея.

— Може би компромис — отвърна Дафни, но все така без да се поддава на емоциите. — Ако според господин Селуин това изобщо е възможно на този късен етап. Дали например професионалните съюзи изобщо са склонни да обсъждат някакво друго предложение за заплащането и работното време, което да бъде разгледано заедно с изпълнителния директор?

— Стига управителният съвет да реши, винаги бих могъл да поговоря с Дон Шорт, водача на Профсъюза на търговските работници — отвърна Артър Селуин. — Смятам го за свестен, разбран човек, който през годините е проявявал вярност към „Тръмпър“.

— И таз добра, изпълнителният директор да се разправя с представител на профсъюзите! — ревна Чарли. — Само това оставаше, да предложите Шорт за член на управителния съвет.

— В такъв случай господин Селуин би могъл да се срещне с него неофициално — вметна Дафни. — Убедена съм, че точно той винаги ще намери общ език с господин Шорт.

— Съгласен съм с лейди Уилтшир — подкрепи я Бейвърсток.

— Тогава предлагам да упълномощим господин Селуин да преговаря от наше име — допълни Дафни. — Да се надяваме, че ще намери начин да предотврати стачката, без да удовлетворява всичките искания на профсъюзите.

— Защо да не опитам! — рече Селуин. — На следващото заседание ще докладвам какво съм постигнал.

За кой ли път Беки се възхити на Дафни, обезвредила заедно с Артър Селуин бомбата с часовников механизъм, която председателят на управителния съвет като нищо щеше да остави да избухне насред заседателната маса.

— Благодаря, Артър — рече малко намусено Чарли. — Така да бъде. Други въпроси?

— Да — обади се Беки. — Бих искала управителният съвет да обсъди търга на сребърни предмети от времето на крал Джордж, който ще проведем следващия месец. Другата седмица ще разпратим каталозите и наистина се надявам, че стига да са свободни, членовете на съвета ще бъдат в галерията.

— Как мина последният търг на антики? — поинтересува се господин Бейвърсток.

Беки погледна в папката.

— Продадохме предмети за двайсет и четири хиляди и седемстотин лири стерлинги, от които комисионата на „Тръмпър“ съставляваше седем и половина на сто. Само три от предметите не достигнаха предварително определената цена и бяха изтеглени от търга.

— Проявявам интерес доколко успешна е била разпродажбата — обясни адвокатът — само защото на него скъпата ми съпруга закупи шкаф от времето на Чарлс Втори.

— Един от най-прелестните предмети, обявени за продажба — вметна Беки.

— Жена ми определено е на същото мнение — продължи да наддава далеч над сумата, която беше предвидила. Ще ви бъда признателен, ако не й пращате каталог на сребърните предмети.

Всички в залата се засмяха.

— Четох някъде — вметна Тим Нюман, — че в „Сотби“ смятат да вдигнат комисионата на десет на сто.

— Знам, знам — потвърди Беки. — И точно по тази причина не възнамерявам да предприемам същата стъпка най-малко още една година. Ако искам и занапред да привличам най-добрите им клиенти, трябва поне засега да предлагам по-добри условия.

Нюман кимна разбиращо.

— И все пак — продължи Беки, — ако и в бъдеще задържим комисионата на седем и половина на сто, печалбата на галерията за 1950 година няма да е толкова висока, както се надявах. Но докато водещите продавачи продължават да идват при нас, това е проблем, с който и занапред трябва да се примирявам.

— Ами купувачите? — заяде се Пол Мерик.

— С тях нямаме затруднения. Ако разполагате със стока, която да продавате, купувачите винаги ще дойдат при вас. Именно продавачите захранват една галерия, провеждаща търгове, и те са не по-малко важни от купувачите.

— Това е ясно и на малките деца — прекъсна я с усмивка Чарли. — Други въпроси?

Тъй като всички продължиха да мълчат, той благодари на членовете на управителния съвет за присъствието и стана от мястото си — знак, че заседанието е приключило.

Беки си събра книжата и тръгна заедно със Саймън обратно към галерията.

— Приключихте ли с оценката на експонатите, предвидени за търга със сребърни предмети? — попита тя точно когато двамата скочиха в асансьора малко преди вратите да се затворят.

Натисна копчето с буквата „П“ върху него и асансьорът потегли към партера.

— Да, снощи. Общо в търга са включени сто трийсет и два предмета. Според мен ще успеем да ги продадем за около седем хиляди лири стерлинги.

— Сутринта видях за пръв път каталога — отбеляза Беки. — Както личи, Кати отново се е справила блестящо. Открих само две-три дребни грешки, но нека прегледам коректурите, преди да го пратите в печатницата.

— Разбира се — каза Саймън. — Ще я помоля днес следобед да ти ги донесе в кабинета.

Двамата слязоха от асансьора.

— Това момиче се оказа голяма находка — рече Беки. — Направо не проумявам какво е вършела в онзи хотел, където работеше, преди да дойде при нас. Ще ми бъде много мъчно за нея, когато се върне в Австралия.

— Ако се вярва на мълвата, мислела да поостане тук.

— Каква добра новина! Пък аз си мислех, че смята да стои в Лондон най-много две-три години и после да се прибере в Мелбърн.

— Да, така е. Но май съм на път да я убедя да остане още.

Беки понечи да разпита заместника си, но още щом влязоха в галерията, бе наобиколена от доста от подчинените си, дошли при нея по един или друг въпрос.

След като поговори с тях, тя прати една от продавачките да потърси Кати.

— В момента я няма, лейди Тръмпър — отвърна момичето. — Преди около час я видях да излиза.

— А знаеш ли къде е отишла?

— Съжалявам, но нямам представа.

— В такъв случай, веднага щом се върне, я помоли да дойде при мен в кабинета. През това време ми прати коректурите за каталога за сребърните предмети.

Докато вървеше към стаята си, й се наложи да спре още няколко пъти, за да обсъди един или друг проблем, възникнал в нейно отсъствие, така че, когато седна зад писалището, коректурите за каталога вече я чакаха. Беки запрелиства бавно страниците, като сравняваше всеки експонат със снимката и после проверяваше подробното описание. Тъкмо изучаваше фотографията на съдинката за горчица от времето на крал Джордж, за която преди години Чарли се бе изръсил доста в „Кристи“, когато на вратата се почука и в кабинета надзърна младо момиче.

— Търсили сте ме.

— Да. Влизай, Кати.

Беки вдигна очи към високото стройно момиче с буйна къдрава руса коса и лице, по което още личаха лунички. Ласкаеше се при мисълта, че навремето и тя е имала изваяното телце на Кати, но огледалото в банята доста жестоко й напомняше, че наближава шеметно петдесетия си рожден ден.

— Исках само да прегледам последните коректури на каталога на търга със сребърни предмети, преди да ги пратите в печатницата.

— Извинявайте, че не бях тук, когато сте се върнали от заседанието на управителния съвет — рече Кати. — Изникна нещо, което ме притесни. Може и да драматизирам, но ми се струва, че трябва да знаете.

Беки си свали очилата, сложи ги върху писалището и погледна съсредоточено момичето.

— Слушам.

— Помните ли онзи мъж, който на търга за италиански картини скочи от мястото си и предизвика цялата шумотевица около Бронзино?

— Оставаше да не го помня!

— Днес сутринта отново беше в галерията.

— Сигурна ли си?

— Повече от сигурна. Набит, с прошарена коса, кафеникави от тютюна мустаци и бледо лице. Толкова е нагъл, че отново бе облечен в същото ужасно туидено сако с жълтата вратовръзка.

— Какво иска пък сега?

— И аз не знам, макар че не го изпусках от очи. Не разговаря с никого от галерията, но прояви подчертан интерес към някои от експонатите, включени в търга със сребърни предмети, особено към номер деветнайсет.

Беки си сложи отново очилата и бързо отгърна страниците на каталога, докато стигна до въпросния експонат: „Сребърен сервиз за чай от времето на крал Джордж, състоящ се от четири части — чайник, захарница, цедка и щипци за захар, всички с отпечатана върху тях проба с малка котва“. Тя погледна и буквите „АХ“ отстрани в полето.

— Предварително определена цена седемдесет лири стерлинги. Един от най-хубавите сервизи.

— Непознатият явно е съгласен с вас — отвърна Кати, — дълго оглежда всеки предмет, през цялото време си водеше записки, после си тръгна. Дори свери чайника със снимка, която носеше.

— Нашата ли?

— Не, очевидно друга.

Беки отново погледна илюстрацията в каталога.

— Не бях тук, когато сте се върнали от заседанието, защото след като мъжът си тръгна от галерията, реших да го проследя.

— Проявила си съобразителност — похвали я шефката й и се усмихна. — И къде изчезна нашият тайнствен непознат?

— Отиде на Честър Скуеър — отвърна по-младата жена. — Голяма къща по средата отдясно. Мъжът пусна в пощенската кутия някакъв пакет, но не влезе в къщата.

— На номер деветнайсет ли?

— Точно така — изненада се Кати. — Знаете ли къщата?

— Само отвън — рече Беки, без да дава повече обяснения.

— Мога ли да помогна с още нещо?

— Да, можеш. Като начало помниш ли нещо за клиента, донесъл сервиза?

— О, да — потвърди Кати, — понеже ме повикаха аз да обслужа жената. — Тя помълча, помълча и добави: — Не се сещам за името, но беше възрастна и… точно така, доста изтънчена, така бих я описала. — Кати се поколеба и продължи: — Доколкото си спомням, обясни, че е дошла чак от Нотингам. Сподели, че сервизът е наследство от майка й. Не й се искало да го продава, но била „притисната от обстоятелствата“. Точно така се изрази.

— А какво бе мнението на господин Фелоус, когато му показа сервиза?

— Един от най-прекрасните образци от онова време, обявявани някога на търг — всичките му части са почти в отлично състояние. Както виждате и от предварителната оценка, Питър е убеден, че сервизът ще получи добра цена.

— В такъв случай е най-разумно още сега да се обадим в полицията — отсече Беки. — Само това оставаше нашият тайнствен мъж пак да се изтъпани пред всички на самия търг и да обяви, че и този сервиз е откраднат.

Тя вдигна слушалката на апарата върху писалището и помоли да я свържат със Скотланд Ярд. Подир малко се обади някой си инспектор Дийкинс от отдел „Углавно следствие“ и след като изслуша подробностите за случилото се сутринта, се съгласи още същия следобед да дойде в галерията.

Появи се в три и нещо, придружаван от сержант. Беки веднага заведе и двамата при началника на отдела Питър Фелоус. Той посочи почти незабележимата драскотинка, която бе открил върху сребърен поднос. Беки се свъси. Началникът на отдела прекъсна работата си и отиде при масата в средата на кабинета, където вече беше изложен сервизът от четири части.

— Красота! — възкликна инспекторът, след което се надвеси и погледна пробата. — Вероятно е произведен в Бирмингам някъде около 1820 година.

Беки вдигна вежда.

— Това ми е хобито — обясни инспекторът. — Сигурно по тази причина възлагат все на мен случаи като този.

Той извади от чантата си някаква папка и прегледа тестето снимки с приложено към тях подробно описание на сребърни предмети, откраднати наскоро в района на Лондон. Час по-късно волю-неволю се съгласи с Фелоус: никоя от тях не отговаряше на описанието на сервиза за чай от времето на крал Джордж.

— При нас не е получавано оплакване, че липсва такъв сервиз — призна Дийкинс. — Лъснали сте много добре предметите — обърна се той към Кати, — няма никаква надежда да открием отпечатъци.

— Съжалявам — промълви девойката и поруменя.

— Нямате вина, драга ми госпожице, просто сте проявили голямо старание. Де да можеше и моите сребърни предмети да изглеждат така! Все пак ще проверя в полицейския участък на Нотингам, може пък те да знаят нещо. Ако и там ударим на камък, за всеки случай ще разпратя описанието на сервиза до всички полицейски участъци в Обединеното кралство. Ще помоля да проверят и тая госпожа…

— Досън — каза Кати.

— Точно така, госпожа Досън. Това вероятно ще отнеме доста време, но веднага щом науча нещо, ще се свържа с вас.

— Между другото, търгът е след три седмици, във вторник — напомни Беки на инспектора.

— Дотогава ще се постарая да ви съобщя какво съм установил — обеща мъжът.

— Да оставим ли страницата в каталога, или предпочитате да изтеглим сервиза от търга? — поинтересува се Кати.

— А, не, не изтегляйте нищо. Много ви моля, оставете каталога така, както си е. Току-виж някой си познае сервиза и се свърже с нас.

„Някой вече го е познал“, помисли Беки.

— И понеже стана дума — продължи Дийкинс, — ще ви бъда много признателен, ако ми дадете за ден-два копие от снимката в каталога и някой от негативите.

Когато по време на вечеря същия ден Чарли разбра за сервиза, съветът му беше съвсем прост: не го включвай в търга и… повиши Кати.

— Не е толкова лесно да направя първото — отвърна Беки. — Тази седмица трябва да разпратим каталога. Как ще обясним на госпожа Досън, че сме махнали сервиза, завещан й от нейната мила майчица?

— Мен ако питаш, няма никаква мила майчица. А не си включила сервиза в търга, защото си имала всички основания да смяташ, че е откраднат.

— Направим ли го, нищо чудно да ни съдят за неспазване на договора — възрази жена му. — Ами ако се окаже, че госпожа Досън е напълно невинна? Ако тръгне да ни съди, няма да можем да се оправдаем с нищо.

— Ако тази Досън наистина е невинна, както смяташ, защо госпожа Трентам проявява такъв интерес към сервиза й за чай? Не знам защо, но ми се струва, че тя вече си има сервиз.

Беки прихна.

— О, има, и още как. Знам, защото дори съм го виждала, макар че така и не си получих обещаната чаша чай.

След три дни инспектор Дийкинс се обади по телефона на Беки, за да й съобщи, че в нотингамската полиция не разполагат със сведения в техния район да е откраднато нещо, което да отговаря на описанието на сервиза за чай, и че за пръв път от него са чули името на госпожа Досън. Ето защо той бил разпратил запитване до всички полицейски участъци в страната.

— Но — добави Дийкинс — полицаите в провинцията не са особено отзивчиви, когато трябва да предоставят сведения на колегите си в столицата.

Докато затваряше, Беки реши въпреки опасенията на Чарли да даде зелена светлина и да разпратят каталога, който замина още същия ден заедно с поканите за отбрани гости.

Двама журналисти бяха поръчали билети за търга. Понеже вече беше патила, Беки ги провери, колкото да научи, че и двамата работят за национални всекидневници и многократно са отразявали търговете в галерия „Тръмпър“.

Саймън Матюс беше на мнение, че Беки взима случката твърде присърце, докато Кати бе по-склонна да се съгласи със сър Чарлс, че е по-разумно да не включват в търга сервиза за чай, докато Дийкинс не потвърди, че той не е краден.

— Ако изтегляме всеки експонат, към който този тип проявява интерес, нищо чудно в скоро време да се наложи да пуснем кепенците и да се отдадем на звездобройство — подметна Саймън.

В понеделника преди търга инспектор Дийкинс се обади и настоя да се види незабавно с Беки. След половин час вече беше в галерията, отново заедно със сержанта. Този път единственото, което извади от чантата, беше брой на излизащия в Абърдийн „Ивнинг Експрес“ от петнайсети октомври 1949 година.

Помоли да му покажат повторно сервиза за чай от времето на крал Джордж. Беки кимна и полицаят сравни старателно всяка вещ със снимката на една от вътрешните страници на вестника.

— Точно така, същите са — оповести той, след като отново свери сервизите.

Показа снимката и на Беки. Кати и Питър Фелоус също разгледаха внимателно всяка част от сервиза и я свериха с фотографията и трябваше да се съгласят с Дийкинс, че съвпадението е пълно.

— Та това сервизче е откраднато преди три месеца от Музея на среброто в Абърдийн — обясни инспекторът. — Ония некадърници от местната полиция дори не си дадоха труда да ни уведомят. Очевидно смятат, че не им влиза в работата.

— И какво ще правим сега? — попита Беки.

— Колегите в Нотингам вече са гостували на госпожа Досън и са открили и други сребърни предмети и накити, укрити в къщата. Отвели са я в участъка, та, както биха се изразили журналистите, тя да съдейства на разследването. — Дийкинс прибра вестника в чантата. — Позвъних, за да потвърдя какво съм научил и вероятно още днес госпожа Досън ще бъде обвинена в кражба. Но се опасявам, че ще се наложи да занеса сервиза в Скотланд Ярд — като веществено доказателство.

— Разбира се — отвърна Беки.

— Сержантът ще ви издаде разписка, лейди Тръмпър. Искам да ви благодаря и за съдействието. — Инспекторът погледна възхитен сервиза и се поколеба. — Една месечна заплата.

Той вдигна шапка, после двамата полицаи си тръгнаха от галерията.

— И сега какво ще правим! — възкликна Кати.

— Нямаме голям избор — въздъхна тежко Беки. — Ще започнем търга, все едно не е станало нищо, и когато стигнем до сервиза, просто ще обявим, че е изтеглен.

— Да де, но нашият приятел веднага ще скочи и ще оповести на всеослушание: „Ето ви още един пример как галерията рекламира откраднати вещи и в последния момент ги вади от търга!“. Всички ще си помислят, че сме заприличали на заложна къща, а не на галерия — подвикна ядосан Саймън. — Май е крайно време да ограничим достъпа и да допускаме само проверени хора.

Беки не отвърна нищо.

— Щом имаш такива опасения, Саймън, защо да не опитаме да извлечем полза от цялата шумотевица? — предложи Кати.

— Как? — попита Беки и заедно със Саймън се извърна рязко към младата австралийка.

— Нека за разнообразие този път ние се обърнем към пресата.

— Не те разбирам.

— Ще звъннем на онзи журналист от „Дейли Телеграф“… как му беше името? А, да, Баркър, и ще му разкажем всичко от игла до конец.

— И какво ще постигнем с това? — изненада се Беки.

— Този път той ще научи нашата версия за случилото се и ще се зарадва много, че е единственият журналист, добрал се до информацията — особено след издънката с Бронзино.

— Мислиш ли, че ще прояви интерес към сребърен сервиз за някакви си седемдесет лири стерлинги?

— Как няма да не прояви, все пак става въпрос за шотландски музей и за крадла професионалистка, задържана в Нотингам! Особено пък ако не кажем на никой друг.

— Нали нямаш нищо против, Кати, ти да се заемеш с господин Баркър? — попита Беки.

— Само ми дайте тази възможност.

На другия ден „Дейли Телеграф“ пусна на трета страница малка, но добре открояваща се дописка, в която се съобщаваше, че от галерия „Тръмпър“ са се свързали с полицията, след като са се усъмнили в произхода на сервиз за чай от времето на крал Джордж, за който по-късно се е установило, че е бил откраднат от Музея на среброто в Абърдийн. По-нататък в статията се казваше, че полицията в Нотингам е задържала жена, обвинена че пласира откраднати вещи, цитираха се и думите на инспектор Дийкинс от Скотланд Ярд: Жалко, че не всички галерии в Лондон са бдителни като „Тръмпър“.

На търга същия следобед се стекоха много хора и въпреки че бе извадила един от най-ценните експонати, галерията успя да продаде доста от другите предмети на цени, по-високи от предвидените. Непознатият в туиденото сако и жълтата вратовръзка така и не се появи.

След като вечерта прочете в леглото материала в „Дейли Телеграф“, Чарли отбеляза:

— Защо не се вслуша в съвета ми?

— Вярно, не изтеглих веднага сервиза — отвърна Беки, — затова пък за другото те послушах и повиших Кати.

37.

На девети ноември 1950 година предстоеше да се проведе второто годишно събрание на акционерите на „Тръмпър“. В десет сутринта членовете на управителния съвет се събраха в заседателната зала, та Артър Селуин да ги запознае най-подробно с дневния ред.

Точно в единайсет часа той влезе в салона, където беше насрочено годишното събрание, следван от председателя на управителния съвет и осмината му членове, които вървяха в индийска нишка досущ ученици от малките класове, тръгнали на излет.

Чарли представи един по един членовете на съвета пред акционерите, които наброяваха около сто и двайсет души — доста добро присъствие, както Тим Нюман прошепна в ухото на Беки. Чарли се придържаше към дневния ред, без да се налага изпълнителният директор да му подсказва, и отговори само на един притеснителен въпрос:

— Защо през първата пълна отчетна година разходите са надскочили значително предвидените?

Артър Селуин стана да обясни, че строежът е излязъл по-скъп, а откриването на универсалния магазин е било съпътствано с непредвидени разходи, каквито няма да има отново. Той изтъкна още, че през първото тримесечие на втората година дружеството е успяло да изравни разходите с приходите. После добави, че е силно обнадежден за предстоящата година, особено като се има предвид, че заради провеждания в Лондон Фестивал на Великобритания се очаква броят на туристите да скочи. Артър Селуин предупреди обаче акционерите, че вероятно ще се наложи дружеството да увеличи капитала, ако иска да разшири дейността си.

Чарли обяви събранието за закрито, но остана на мястото си, понеже за негова изненада събралите се в салона започнаха да ръкопляскат.

Беки тъкмо смяташе да се върне в галерията на Челси Терас номер едно и да продължи работата върху търга с произведения на импресионистите, който подготвяше за пролетта, когато при нея дойде господин Бейвърсток, който я докосна лекичко по лакътя.

— Може ли да поприказваме насаме, лейди Тръмпър?

— Разбира се, господин Бейвърсток — отвърна Беки и се огледа за по-тихо място, където да говорят на спокойствие.

— Струва ми се, че ще бъде по-уместно да се срещнем в кантората ми в Хай Холборн — предложи адвокатът. — Въпросът е твърде деликатен. Утре в три следобед удобно ли ви е?

Сутринта Даниъл се бе обадил от Кеймбридж — майка му не помнеше той да е бил някога по-словоохотлив и да й е съобщил повече новини. Тя обаче нито бе словоохотлива, нито й се съобщаваха новини: още недоумяваше какъв ли е този „твърде деликатен въпрос“, заради който старши съдружникът в адвокатска кантора „Бейвърсток, Дикенс и Коб“ бе настоял да се срещнат.

Не й се вярваше жената на господин Бейвърсток да е решила да върне шкафа в стил „Чарлс Втори“ или да се интересува от повече подробности около предстоящия търг с картини на импресионистите, при нея обаче тревогата винаги надделяваше над оптимизма, затова през следващите двайсет и шест часа тя очакваше най-лошото.

Не сподели с Чарли притесненията си, понеже, доколкото изобщо познаваше господин Бейвърсток, той не би поканил само нея, ако въпросът засягаше и съпруга й. При всички положения Чарли си имаше достатъчно други неприятности, та тя да го обременява и със своите.

На обяд Беки не можа да сложи и залък в уста и отиде в адвокатската кантора малко преди уговорения час. Веднага я поканиха в кабинета на господин Бейвърсток.

Той я посрещна със сърдечна усмивка, все едно е далечна братовчедка в многолюдния му род. Покани я да седне срещу него, от другата страна на голямото махагоново писалище.

Адвокатът беше някъде на петдесет и пет — шейсет години. Беше с валчесто добродушно лице и оредяла прошарена коса, прилежно разделена на среден път. Бе облечен в черно сако с жилетка и сив раиран панталон. Бейвърсток се върна на мястото си и се зае да проучва купчината книжа, струпани пред него, после си махна очилата с формата на полумесечинки.

— Лейди Тръмпър — подхвана той, — много мило от ваша страна, че дойдохте да се видим.

Познаваха се от две години, а Бейвърсток нито веднъж не се беше обърнал към нея на малко име.

— Ще премина направо на въпроса — продължи адвокатът. — Сред клиентите ми беше и покойният сър Реймънд Хардкасъл. — Беки се запита защо ли Бейвърсток не го е споменавал никога досега и тъкмо понечи да възроптае, когато той побърза да допълни: — Но нека уточня, че госпожа Етел Трентам никога не е ползвала услугите на адвокатската ни кантора.

Гостенката не се и постара да прикрие облекчението си.

— Длъжен съм и да ви уведомя, че имах привилегията да служа вярно на сър Реймънд повече от трийсет години и всъщност се смятам не само за негов юридически съветник, но към края на живота му и за твърде близък приятел. Казвам ви го, лейди Тръмпър, за да добиете представа, защото, след като чуете какво имам да ви съобщавам, вероятно ще се съгласите, че тези факти са важни.

Беки кимна — продължаваше да чака адвокатът да заговори по същество.

— Няколко години преди да почине — допълни Бейвърсток, — сър Реймънд състави завещание. Според него приходите от наследството му се поделят поравно между неговите дъщери, приходи, които, бих могъл да добавя, нараснаха значително след кончината на сър Реймънд благодарение на направените разумни вложения. По-голямата от дъщерите му се казваше госпожица Ейми Хардкасъл, а по-малката, както, сигурен съм, знаете — госпожа Етел Трентам. Приходите от наследството на покойния ми клиент са предостатъчни, за да осигурят живот, не по-лош, дори значително по-добър от живота, с който те бяха свикнали преди смъртта на баща си. И все пак…

„Кога ли милият старец ще заговори по същество?“, запита се Беки.

— Като мъдър човек сър Реймънд реши основният капитал в наследството да остане непокътнат и уреди търговското дружество, основано от баща му и разработено толкова успешно от самия него, да се слее с фирмата на един от най-големите му конкуренти. Да ви кажа, лейди Тръмпър, сър Реймънд беше на мнение, че сред роднините му няма човек, който да заеме неговото място като председател на управителния съвет на „Хардкасъл“. Не смяташе, че дъщерите му, както и неговите внуци, на които след малко ще се спра по-подробно, са достатъчно подготвени, за да поемат ръководството на едно акционерно дружество.

Адвокатът си свали очилата, избърса ги с носната кърпа, която извади от горния джоб, и надзърна през тях, за да се увери, че са чисти, после отново се върна към разговора.

— Да ви призная, сър Реймънд не си правеше никакви илюзии за своите близки. По-голямата му дъщеря Ейми беше кротка и разбрана, ала саможива жена, която през последните години от живота на баща си се грижеше предано за него. След смъртта на сър Реймънд се изнесе от семейния дом и се премести в малък пансион край морето, където живя до кончината си миналата година. Моят клиент смяташе, че по-малката му дъщеря — Етел Трентам — продължи господин Бейвърсток, — как ли да се изразя по-меко… че по-малката му дъщеря е изгубила всякаква представа за действителността и не се чувства свързана с миналото си. При всички положения знам, че старецът бе твърде огорчен, задето няма син, ето защо, когато се роди Гай, насочи всичките си надежди за бъдещето към своя невръстен внук. След време започна да вини себе си за падението на момчето. Не допусна същата грешка, когато на бял свят се появи Найджъл, когото нито обичаше, нито уважаваше. Въпреки това обаче заръча на адвокатската ни кантора да му съобщаваме всичко, което сме научили за най-близките му хора. И така, когато през 1922 година капитан Трентам напусна доста неочаквано полка, бяхме помолени да се опитаме да установим истинската причина за тази негова постъпка. Сър Реймънд не вярваше и на думица от разказите на дъщеря си, че Гай бил станал съдружник в австралийско дружество за продажба на едър рогат добитък, и по едно време бе толкова разтревожен, че дори обмисляше дали да не ме прати на далечния континент, за да разбера за какво всъщност става дума. После Гай умря.

Беки продължаваше да седи на стола — идеше й да навие господин Бейвърсток, все едно той е грамофон, и да го пусне на скорост, по-голяма от седемдесет и осем оборота, ала вече беше стигнала до заключението, че каквото и да каже, няма да накара стареца да промени темпото, което сам си е определил.

— След разследването, което проведохме — продължи адвокатът, — имахме всички основания да смятаме, че — ще прощавате, лейди Тръмпър, за нетактичността, не искам да ви обиждам… Та имахме всички основания да смятаме, че баща на вашето дете е не Чарлс Тръмпър, а Гай Трентам.

Беки наведе глава, а Бейвърсток се извини още веднъж, преди да продължи:

— Ала сър Реймънд искаше да се увери, че Даниъл наистина му е правнук, и с тази цел, след като момчето спечели стипендия за „Сейнт Пол“, посети на два пъти училището.

Беки се втренчи във възрастния адвокат.

— Първия път присъства на училищен концерт — ако не ме лъже паметта, Брамс — в който момчето участва, а втория път отиде, когато Дейвид получи от директора наградата по математика „Нютон“. Струва ми се, че и вие бяхте в залата. И при двете посещения клиентът ми направи всичко по силите си момчето да не разбере, че и той е там. След второто посещение сър Реймънд бе напълно убеден, че Даниъл му е правнук. Всички мъже в рода имат типичната за Хардкасълови челюст, да не говорим пък за навика, когато са развълнувани, да пристъпват от крак на крак. Още на следващия ден моят клиент промени завещанието си. — Адвокатът взе от писалището документ, прихванат с червена лента, която развърза бавно. — Беше ми наредено, уважаема госпожо, да ви прочета съответните точки от завещанието, когато сметна за уместно, но не преди момчето да е отпразнувало трийсетия си рожден ден. Стига да не греша, преди няколко седмици Даниъл навърши трийсет години, нали така?

Беки кимна.

Бейвърсток разгъна бавно листовете в свитъка.

— Вече ви изложих условията в завещанието, отнасящи се до постъпленията от наследството на сър Реймънд. След смъртта на госпожица Ейми госпожа Трентам разполага с всички приходи, спечелени от попечителския фонд и днес възлизащи на около четирийсет хиляди лири стерлинги годишно. Доколкото ми е известно, моят клиент не е завещавал никога нищо на по-големия си внук господин Гай Трентам, но тъй като той вече не е сред живите, това не е толкова съществено. По-късно остави малка сума на другия си внук, господин Найджъл Трентам. — Адвокатът замълча. — А сега ще ви прочета точните думи на сър Реймънд — оповести той и се взря в завещанието. Прокашля се и продължи: — „След като бъдат изплатени горепосочените суми, завещавам всичко, което остане от имуществото и състоянието ми, на господин Даниъл Тръмпър от колежа «Тринити» в Кеймбридж с условието той да получи наследството след смъртта на баба си госпожа Етел Трентам“.

Сега, след като вече беше разбрала защо адвокатът я е повикал, Беки седеше като вцепенена. Господин Бейвърсток поизчака, в случай че тя реши да каже нещо, но посетителката продължи да мълчи — подозираше, че има да научава още. Бейвърсток отново извърна очи към книжата пред себе си.

— Смятам, тук му е мястото да отбележа, че знам — както всъщност знаеше и сър Реймънд — как и внук му, и неговата дъщеря са се отнасяли към вас, затова съм длъжен да ви предупредя, че макар и наследството, което синът ви ще получи, да е твърде голямо, то не включва имението в Асхърст, графство Бъркшир, и къщата на Челси Скуеър. И двата имота са собственост на госпожа Трентам, след смъртта на съпруга си тя ги наследи от него. И което поне според мен е още по-съществено за вас, в наследството не влиза и пустеещият парцел в средата на Челси Терас, той не е сред имотите на покойния сър Реймънд. Ала всичко останало, което той е притежавал, ще бъде наследено от Даниъл, макар и, както вече ви обясних, едва след смъртта на самата госпожа Трентам.

— Тя в течение ли е?

— Госпожа Трентам бе запозната с всички условия в завещанието на баща си още преди той да почине. Дори се посъветва с адвокати дали точките, включени в него вече след посещенията на сър Реймънд в училище „Сейнт Пол“, могат да бъдат оспорени пред съда.

— И подаде ли съдебен иск?

— Не. Обратното, доста ненадейно и според мен необяснимо нареди на адвокатите си да изтеглят всички възражения. Така или иначе в завещанието си сър Реймънд е подчертал изрично, че при никакви обстоятелства капиталът, оставен от него, не може да бъде използван или контролиран от дъщерите му и че той се полага на следващия му наследник по права линия.

Господин Бейвърсток замълча и сложи длани върху попивателната отпред.

— Сега най-после ще бъда принудена да му кажа — пророни едва чуто Беки.

— Очевидно да, лейди Тръмпър. Целта на срещата ни всъщност бе да ви обясня как точно стоят нещата. Сър Реймънд не беше сигурен, че изобщо сте съобщили на Даниъл кой му е баща.

— Не, не сме.

Бейвърсток си свали очилата и ги остави върху писалището.

— Не е нужно да бързате, драга милейди, само ме уведомете, когато имам разрешението ви да се свържа с вашия син и да го известя, че е наследник на огромно състояние.

— Благодаря ви — прошепна тихо Беки и веднага усети колко неуместни са тези думи.

— И накрая — допълни адвокатът — съм длъжен да ви уведомя, че сър Реймънд се възхищаваше много от мъжа ви и от неговата работа, всъщност от вашата съвместна работа. До такава степен, че препоръча на адвокатската кантора, в случай че търговско дружество „Тръмпър“ пусне акции на борсата, което той очакваше, че рано или късно ще стане, да вложим в новата фирма значителни средства. Беше убеден, че подобно начинание ще се увенчае с успех, ето защо е разумно да се направят инвестиции в него.

— Значи затова банка „Хамброс“ закупи десет на сто от акциите ни! — възкликна Беки. — А ние се чудехме каква е причината.

— Точно така — потвърди едва ли не със самодоволна усмивка господин Бейвърсток. — Именно по мое изрично нареждане от „Хамброс“ подадоха заявка за акции, които да бъдат закупени от името на попечителския фонд: съпругът ви няма причини да се притеснява от такъв крупен външен акционер. Всъщност вложените пари са значително по-малко от сумите, които онази година фондът получи от дивиденти. Ала което е още по-съществено, от книжата по регистрацията на акционерното дружество разбрахме, че сър Чарлс възнамерява да задържи петдесет и едно на сто от акциите, та отсъдихме, че за него ще бъде утешително да знае, че разполага косвено с още десет на сто, ако в бъдеще възникнат някакви непредвидени спънки. Дано сме постъпили така, че да защитим изцяло интересите ви, а сър Реймънд пожела изрично, когато сметна за уместно, да ви изложа фактите в тяхната пълнота, но както ви обясних, при условие, че синът ви вече е навършил трийсет години.

— Бяхте изключително любезен, господин Бейвърсток — отбеляза Беки. — Знам, Чарли ще поиска да ви благодари лично.

— Твърде мило от ваша страна, лейди Тръмпър. Разрешете да добавя, че срещата бе много приятна за мен. Подобно на сър Реймънд, и аз през годините съм следял с огромно удоволствие израстването и на трима ви и се радвам, че играя скромна роля в бъдещето на акционерното дружество.

След като изпълни задачата си, господин Бейвърсток стана от стола и изпрати мълком Беки до входната врата на кантората. Тя се запита дали адвокатът говори само по работа.

— Ще чакам да ми се обадите, милейди, за да ми дадете разрешение да се свържа със сина ви.

38.

В края на седмицата след посещението на Беки при господин Бейвърсток те с Чарли поеха към Кеймбридж, за да се видят с Даниъл. Чарли бе настоял да не отлагат повече и вечерта му се беше обадил по телефона, за да предупреди, че ще отидат в колежа „Тринити“ и ще съобщят на младежа нещо важно. При тези думи Даниъл беше отвърнал:

— Тъкмо навреме, защото и аз имам важни новини.

Докато пътуваха към Кеймбридж, Беки и Чарли се заеха да уточняват какво точно ще кажат и как ще го направят, но стигнаха до извода, че колкото и внимателно да му обясняват какво се е случило в миналото, пак не могат да са сигурни как Даниъл ще посрещне вестта.

— Дали някога ще ни прости? — въздъхна Беки. — Трябваше да му кажем преди доста години.

— Но не го направихме.

— А му съобщаваме сега, когато ни е изгодно.

— В крайна сметка той ще извлече най-голяма полза. Все пак ще наследи десет на сто от акционерното дружество, да не говорим пък за огромното състояние на Хардкасъл. Трябва само да изчакаме и да видим как ще посрещне новината и да се държим според обстоятелствата. — Бяха навлезли в участък от пътя, където шосето беше с две ленти, и той натисна газта. Известно време и двамата мълчаха. Накрая Чарли предложи: — Хайде пак да повторим какво точно ще кажем. В началото ти ще обясниш как си се запознала с Гай…

— Той вероятно знае — рече Беки.

— Ако знаеше, все щеше да попита…

— Не е задължително. Винаги е бил много потаен, особено с нас.

Репетицията продължи, докато навлязоха в покрайнините на града.

Чарли подмина парка при колеж „Куинс“ и заобиколи неколцина студенти, слезли на платното. Накрая излезе при колежа „Тринити“. Спря на паркинга и те с Беки изкачиха изтърканото каменно стълбище, докато спряха пред вратата с табелка „Доктор Даниъл Тръмпър“. Беки винаги се развеселяваше при спомена как е научила, че синът й е станал доктор, едва след като някой се бе обърнал към него с титлата.

Чарли хвана жена си за ръката.

— Не се притеснявай, Беки — успокои я той. — Ще видиш, всичко ще бъде наред.

Стисна пръстите й и почука решително.

— Влез! — чу се силният глас на Даниъл.

След миг той отвори рязко тежката дъбова врата, за да ги посрещне. Прегърна майка си, после ги покани в разхвърляния тесен кабинет — чаят вече ги чакаше на масата в средата.

Чарли и Беки се разположиха на две от големите продънени кожени кресла, предоставени от колежа. Нищо чудно и предишните шестима обитатели на жилището да бяха седели на тях. Покрай това Беки се сети за креслото, което навремето беше изнесла от жилището на Чарли на Уайтчапъл Роуд и беше продала за един шилинг.

Даниъл им наля чай и се зае да препича на огъня в камината виенски кифли. Известно време всички мълчаха, а Беки се запита откъде ли синът й си е купил такъв модерен кашмирен пуловер.

— Добре ли пътувахте? — попита накрая младежът.

— Общо взето, да — отвърна Чарли.

— Как е новата кола?

— Ядва се.

— А как вървят нещата в „Тръмпър“?

— Можеше да е и по-зле.

— Много си словоохотлив, татко, няма що. Наскоро се освободи място за преподавател по английски, защо не вземеш да кандидатстваш?

— Извинявай, Даниъл — намеси се майка му. — В момента баща ти има да мисли за куп неща, не на последно място за онова, за което сме дошли да говорим с теб.

— Много подходящо време сте избрали — отбеляза Даниъл и обърна кифлата — да се препече и от другата страна.

— Защо? — попита Чарли.

— Защото, както ви предупредих, и аз искам да обсъдя с вас нещо доста важно. Е, кой е пръв?

— Нека чуем твоята новина — побърза да подкани Беки.

— Не, според мен е по-разумно да започнем ние — възрази Чарли.

— Нямам нищо против. — Даниъл пусна кифлата върху чинията на майка си. — Масло, сладко и мед — добави той и посочи трите чинийки върху масата пред нея.

— Благодаря ти, моето момче — каза Беки.

— Хайде, татко, изплюй камъчето. Вече не издържам на напрежението.

Младежът обърна и втората кифла.

— Е, моята новина е свързана с нещо, което трябваше да ти кажем преди доста години, и щяхме да го направим, ако…

— Ти, татко, искаш ли кифла?

— Благодаря — отговори Чарли, без да поглежда кифлата, която Даниъл сложи в чинията му и над която се вдигаше пара. — Ако не ни попречиха обстоятелствата и някои събития.

Даниъл забучи на дългата вилица трета кифла.

— Яж, мамо — подкани той. — Кифлата ще изстине. Вече ти препичам друга.

— Не съм гладна — призна си Беки.

— Та както ти обясних — продължи Чарли, — възникна проблем с едно голямо наследство, което рано или късно…

Точно тогава на вратата се почука. Беки погледна отчаяна мъжа си — надяваше се да не ги прекъснат за дълго. Точно сега не им трябваше някой студент от началните курсове, дошъл при преподавателя си със своите нерешими проблеми. Даниъл стана от кожения фотьойл и отиде да отвори.

— Влизай, скъпа — чуха го да казва, а когато гостенката дойде при тях, Чарли се изправи.

— Радвам се да те видя, Кати — възкликна той. — Нямах представа, че днес и ти ще бъдеш в Кеймбридж.

— Съвсем в стила на Даниъл — отвърна Кати. — Настоявах да ви предупредим, но той не искаше и да чуе.

Младата жена се усмихна притеснено на Беки. Тя ги погледна, както седяха един до друг — нещо я жегна.

— Налей си чай, скъпа — подкани Даниъл. — Идваш точно навреме, виенската кифла ще стане ей сега. Пък и моментът е много вълнуващ. Татко тъкмо се канеше да ме посвети в тайната какво ще ми завещае. Я да видим — какво ще получа, империята „Тръмпър“ или ще се задоволя само с абонаментна карта за мачовете на „Уест Хам“?

— Извинявайте — понечи да стане Кати.

— Седи си, седи си — спря я Чарли и й махна с ръка. — Не е толкова важно. Новината може да почака.

— Парят, внимавай — предупреди Даниъл и сложи една от кифлите в чинията на Кати. — Щом наследството ми е чак толкова маловажно, нека аз пръв ви кажа моята новина. Фанфари, моля! Завеса! — Даниъл вдигна вилицата така, сякаш е диригентска палка. — Ние с Кати се сгодихме и скоро ще се женим.

— Не мога да повярвам! — извика радостна Беки и веднага скочи от креслото, за да прегърне Кати.

— Откога сте заедно? — попита Чарли. — Явно съм сляп.

— От близо две години — обясни Даниъл. — Но не бъди несправедлив към себе си, татко, трябваше да имаш телескоп, за да виждаш какво става в края на всяка седмица в Кеймбридж. Ще ви доверя още една малка тайна. Кати не ми разрешаваше да ви казвам, докато мама не я покани в управата на галерията.

— Открай време се занимавам със сделки, моето момче — грейна в усмивка Чарли, — и мога да ти заявя, че взимаш най-доброто. — Даниъл също се усмихна. — Виж, за Кати не знам. Но как е станало?

— Запознахме се преди около година и половина, на празненството у вас, когато се преместихте в новата къща. Едва ли помните, сър Чарлс, но се сблъскахме на стълбите — обясни Кати, като си играеше нервно с кръстчето около врата си.

— Помня, как да не помня! Наричай ме Чарли де… като всички останали.

— Уточнили ли сте вече датата? — поинтересува се Беки.

— Смятаме да се оженим през великденската ваканция — отвърна Даниъл. — Ако ви е удобно, разбира се.

— Удобно ми е и следващата седмица — каза Чарли. — Не бих могъл да бъда по-щастлив. А къде ще е венчавката?

— В параклиса на колежа — отсече без колебание младежът. — Майката и бащата на Кати не са живи, решихме, че при тези обстоятелства вероятно ще бъде най-добре да се оженим в Кеймбридж.

— А къде ще живеете? — полюбопитства майка му.

— Зависи — отговори загадъчно синът й.

— От какво? — намеси се пак Чарли.

— Подадох документи за преподавател по математика в Кралския колеж в Лондон, знам от сигурен източник, че ще обявят решението най-много до половин месец.

— Има ли надежда да те вземат? — рече Беки.

— Нека го кажа така — отвърна младежът. — Следващия четвъртък съм поканен на обяд у ректора и тъй като никога през живота си не съм се виждал с въпросния господин… — Той млъкна насред изречението, прекъснат от телефона. — Кой ли е? — попита риторично. — В неделя чудовищата гледат да не ме безпокоят. — Вдигна слушалката и известно време мълча. — Да, тук е — рече след малко. — За кого да й предам? Ще й кажа. — Даниъл се извърна към майка си. — Търси те господин Бейвърсток, мамо.

Беки стана от фотьойла и взе слушалката от сина си, а Чарли я погледна притеснен.

— Вие ли сте, лейди Тръмпър?

— Да, аз съм.

— Безпокои ви Бейвърсток. Ще бъда кратък. Но първо съобщихте ли на Даниъл подробностите около завещанието на сър Реймънд?

— Не. Съпругът ми тъкмо се канеше да го направи.

— В такъв случай много ви моля, не му споменавайте нищо, докато ние с вас не се видим отново.

— Но… защо?

Беки си даде сметка, че ще се наложи да говори само адвокатът.

— Не е за по телефона, лейди Тръмпър. Кога смятате да се върнете в града?

— Довечера.

— На мнение съм, че се налага да се срещнем час по-скоро.

— Толкова ли е важно? — попита, все така озадачена, Беки.

— Да. В седем довечера удобно ли ви е?

— Да, сигурна съм, че дотогава ще се приберем.

— В такъв случай в седем ще бъда у вас на Итън Скуеър. И много ви моля, в никакъв случай не споменавайте на Даниъл за завещанието на сър Реймънд. Извинявайте, че говоря с недомлъвки, но се опасявам, че нямам друг избор. Дочуване, милейди.

— Дочуване — отвърна Беки и затвори.

— Някакъв проблем ли? — вдигна вежда Чарли.

— И аз не знам — отговори Беки и погледна мъжа си право в очите. — Господин Бейвърсток иска да ни види във връзка с книжата, за които ми съобщи през седмицата. — Чарли се свъси. — Настоя дотогава да не обсъждаме с никого подробностите.

— Звучи доста тайнствено — отбеляза Даниъл и се извърна към Кати. — Господин Бейвърсток, скъпа, е член на управителния съвет на сергията, човек, който смята, че ще наруши трудовия си договор, ако в работно време позвъни по телефона на жена си.

— Точно такива хора трябва да участват в управителния съвет на едно акционерно дружество.

— Всъщност си го виждала — допълни младежът. — И той беше заедно с жена си на увеселението, което мама даде в новата ни къща, но се опасявам, че не е от хората, които ще запомниш.

— Кой е рисувал тази картина? — попита ни в клин, ни в ръкав Чарли и се взря в акварела с изобразена на него река Кам, окачен над писалището на Даниъл.

Беки си помисли, че е сменил темата твърде рязко, и се замоли другите да не са забелязали.

Докато се връщаха в Лондон, тя се разкъсваше между радостта, че Кати ще й стане снаха, и тревогата, породена от предстоящата среща с господин Бейвърсток — защо ли беше настоял да се видят?

Когато Чарли отново я попита за повече подробности, Беки се постара да му повтори дума по дума разговора си с адвоката, но и след това двамата си останаха в неведение.

— След малко ще разберем — рече Чарли, когато отбиха от шосе номер десет и навлязоха в Уайтчапъл, откъдето щяха да отидат в Сити.

Обземаше го радостна тръпка всеки път щом видеше множеството сергии с наредените по тях пъстри стоки и чуеше възгласите на търговците и възмутителните им твърдения:

— Не ви го давам за…

Най-неочаквано спря, угаси двигателя и се взря през прозореца.

— Защо не продължаваш? — учуди се Беки. — Нямаме много време.

Чарли посочи младежкия клуб на Уайтчапъл, който изглеждаше още по-западнал и порутен.

— Виждал си го, Чарли, хиляди пъти. И знаеш, че не бива да закъсняваме, господин Бейвърсток ще дойде всеки момент.

Мъжът извади бележника си и започна да отвива капачката на писалката.

— Какво си намислил пак?

— Кога, Беки, ще се научиш да си по-наблюдателна? — възкликна Чарли и си записа набързо телефонния номер на посредническата фирма, сложила табелата „Продава се“.

— Нали не смяташ да отваряш втори универсален магазин „Тръмпър“ в Уайтчапъл?

— Не, затова пък смятам да разбера защо ми затварят младежкия клуб — уточни мъжът й.

Прибра писалката във вътрешния си джоб и отново подкара.

Когато се прибраха на Итън Скуеър номер седемнайсет, до посещението на господин Бейвърсток оставаше към половин час, а те знаеха, че адвокатът не закъснява никога.

Беки хукна да бърше праха по масите и да оправя възглавниците по канапетата и фотьойлите в дневната.

— Чисто е — опита се да я спре Чарли. — Стига си се притеснявала. Пък и за какво сме взели домашна помощница?

— Да де, но днес е неделя вечер — напомни му Беки.

Продължи да реди предмети, които не бе докосвала от месеци, и накрая запали огъня в камината.

Точно в седем на входната врата се позвъни и Чарли стана да посрещне госта.

— Добър вечер, сър Чарлс — поздрави господин Бейвърсток и си свали шапката.

„А, да — помисли си домакинът, — все пак има още един човек, който никога не ме нарича «Чарли».“ Взе балтона, шапката и шала на посетителя и ги сложи на закачалката.

— Извинявайте, че ви безпокоя в неделя вечер — рече адвокатът, докато вървеше с голямата кожена чанта към дневната. — Но се надявам, че след като чуете новината, която имам да ви съобщавам, ще се убедите, че съм взел правилното решение.

— Не се и съмнявам. И двамата, разбира се, чакаме с нетърпение да разберем защо ни потърсихте. Нека обаче първо ви предложа нещо за пиене. Уиски?

— Не, благодаря — рече господин Бейвърсток. — Но едно сухо шери няма да откажа.

Беки му наля шери „Тио Пепе“, а на мъжа си уиски, после седна пред камината, при двамата мъже, и зачака да чуе защо адвокатът е поискал тази необичайна среща.

— Никак не ми е лесно, сър Чарлс.

Домакинът кимна.

— Влизам ви в положението. Не се безпокойте.

— Може ли първо да потвърдите, че не сте разкрили пред сина си подробностите около завещанието на сър Реймънд?

— Не сме му казали нищо. Това притеснение ни бе спестено, първо, защото Даниъл ни съобщи, че се е сгодил, и после от ненадейното ви обаждане.

— О, каква добра новина! — възкликна гостът. — За чаровната госпожица Рос, нали? На всяка цена да ги поздравите от мое име.

— Значи сте знаели? — учуди се Беки.

— О, да — потвърди господин Бейвърсток. — Беше очевидно за всички.

— За всички освен за нас — вметна Чарли.

Господин Бейвърсток си позволи суха усмивка, после извади от кожената чанта някаква папка.

— Няма да протакам — допълни гостът. — Тия дни разговарях с адвокатите на другата страна и разбрах, че преди известно време Даниъл е посетил госпожа Трентам в дома й на Честър Скуеър.

Чарли и Беки не успяха да прикрият изумлението си.

— Така си и знаех — рече Бейвърсток. — Подобно на мен, и вие не сте били в течение, че се е състояла такава среща.

— Но как е възможно да е ходил при нея, при положение че… — възкликна Чарли.

— Едва ли някога ще научим, сър Чарлс. Знам обаче, че по време на тази среща Даниъл се е споразумял с госпожа Трентам.

— За какво? — попита Чарли.

Възрастният адвокат извади от папката пред себе си поредния лист хартия и прочете думите, написани собственоръчно от госпожа Трентам:

— „В замяна на това, че госпожа Трентам ще изтегли възраженията си срещу молбата за строежа на кулите «Тръмпър» и освен това няма да възстановява разрушените жилищни сгради на Челси Терас, Даниъл Тръмпър се отказва от правото си да наследи сега или в бъдеще състоянието на Хардкасъл.“ По онова време Даниъл, разбира се, не е и подозирал, че сър Реймънд е завещал почти всичко на него.

— Ето защо госпожа Трентам е отстъпила, без да се съпротивлява! — възкликна накрая Чарли.

— Очевидно да.

— И Даниъл го е направил, без да ни каже — завайка се Беки, докато мъжът й четеше отново документа.

— Както личи, да, лейди Тръмпър.

— Споразумението има ли юридическа стойност? — беше първото, което Чарли попита, след като прочете страницата, написана с почерка на госпожа Трентам.

— Опасявам се, че да, сър Чарлс.

— Но при положение че Даниъл не е знаел какво точно съдържа завещанието?…

— Това е договор, сключен между двама души. Съдът ще постанови, че щом госпожа Трентам е изпълнила своята част от задължението, Даниъл също би трябвало да се откаже от претенциите си към наследството на Хардкасъл.

— А ако е подписал споразумението, защото е бил принуден?

— Кой, сър Чарлс, ще повярва, че една старица, прехвърлила седемдесетте, е успяла да принуди младеж на двайсет и шест години?

— Но защо изобщо са се срещали?

— Нямам представа — отвърна господин Бейвърсток. — Както личи, тя не е споделила дори с адвокатите си при какви точно обстоятелства са се видели. Но вие със сигурност сте наясно защо сметнах, че сега не му е времето да повдигате пред Даниъл въпроса за завещанието на сър Реймънд.

— Взели сте правилното решение — увери го домакинът.

— Никога повече не бива да говорим за това — пророни едва ли не през шепот Беки.

— Но защо? — учуди се мъжът й и я прегърна през раменете.

— Защото не искам Даниъл да се самообвинява, докато е жив, че е предал прадядо си, при положение че е подписал споразумението единствено за да помогне на нас — промълви през сълзи Беки.

— Сигурно не е зле да си поговоря с него насаме, по мъжки.

— Само да си посмял, Чарли, да отваряш пред сина ми дума за Гай Трентам! Забранявам ти.

Той свали ръка от раменете й и я погледна като дете, което са нахокали безпричинно.

— Доволна съм, че именно вие ни съобщихте неприятната новина — обърна се Беки към адвоката. — Винаги сте били много мил с нас.

— Благодаря ви, лейди Тръмпър, но се опасявам, че имам още лоши новини.

Беки стисна ръката на мъжа си.

— Трябва да ви уведомя, че този път госпожа Трентам не се е задоволила да нанесе само един удар.

— Какво още може да ни причини! — възкликна Чарли.

— Както личи, е решила да се раздели с парцела на Челси Терас.

— Направо не мога да повярвам — рече Беки.

— Защо пък да не вярваш — вметна мъжът й. — Но на каква цена?

— Точно там е проблемът — натърти господин Бейвърсток, след което се наведе и извади от старата кожена чанта втора папка.

Чарли и Беки се спогледаха бързо.

— Госпожа Трентам ви предлага парцела на Челси Терас в замяна на десет на сто от акциите в „Тръмпър“. — Известно време Бейвърсток мълча. — И на място в управителния съвет, което да заеме синът й Найджъл.

— И дума да не става! — отсече домакинът.

— Ако отхвърлите предложението й — продължи адвокатът, — тя възнамерява да продаде парцела по пазарни цени — на онзи, който й брои най-много… който и да е той.

— Така да бъде — рече Чарли. — Накрая пак ние ще купим земята.

— Подозирам, че на много по-висока цена, отколкото струват десетте процента във фирмата — отбеляза Беки.

— След всичко, което тази жена ни причини, съм готов да й платя и повече.

— Освен това — допълни господин Бейвърсток, — госпожа Трентам настоява управителният съвет да се запознае на следващото си заседание с предложението й и да го гласува.

— Но тя няма право да иска подобно нещо! — възмути се Чарли.

— Ако не изпълните желанието й — поясни адвокатът, — госпожа Трентам възнамерява да разпрати предложението до всички акционери, а после да свика извънредно общо събрание, където лично да ги запознае със случая и да подложи въпроса на гласуване.

— В състояние ли е да го направи? — попита Чарли, за пръв път притеснен.

— Доколкото я познавам, не би хвърляла толкова дръзко ръкавицата, ако предварително не се е посъветвала с юристи.

— Имам чувството, че винаги ни изпреварва с един ход — тросна се ядосана Беки.

В гласа на Чарли също се долавяше тревога.

— Няма да й се налага да го прави, ако синът й е в управителния съвет. Той ще й докладва след всяко заседание.

— Както е тръгнало, май ще се ще наложи да приемем исканията й — въздъхна Беки.

— Съгласен съм с преценката ви, лейди Тръмпър — подкрепи я господин Бейвърсток. — Въпреки това реших, че е редно да ви предупредя за намеренията на госпожа Трентам, защото волю-неволю ще бъда длъжен на следващото заседание на управителния съвет да запозная с тях и членовете му.

Следващия вторник, за когато бе насрочено заседанието, отсъстваше единствен Саймън Матюс — наложи му се да замине за Женева, където се провеждаше търг на скъпоценни камъни, но Чарли го увери, че присъствието му няма да е от решаващо значение. След като господин Бейвърсток обясни на членовете последиците от предложението на госпожа Трентам, всички около заседателната маса заговориха в един глас.

Чарли възстанови някакво подобие на ред и каза:

— Искам още от самото начало да е ясно какво мисля по въпроса. Категорично съм против това предложение. Не вярвам на тази жена и никога не съм й вярвал. И не само това, смятам, че целта й в крайна сметка е да навреди на акционерното дружество.

— Но след като, господин председателю, е решила да продаде парцела на Челси Терас на онзи, който й предложи най-висока цена — възрази Пол Мерик, — с получените пари тя със сигурност би могла да закупи, когато пожелае, десет на сто от акциите на дружеството. Имаме ли някакъв избор?

— Да, имаме — не желая да търпим в управителния съвет нейния син — натърти Чарли. — Не забравяйте, че едно от условията на госпожата е да му предложим място в съвета.

— Но ако той притежава десет на сто от дружеството — рече Мерик, — а доколкото знаем, може би ще се сдобие и с повече, просто е наш дълг да го приемем като член на съвета.

— Не е задължително — изтъкна Чарли. — Особено ако сме убедени, че иска да участва в съвета единствено за да превземе отвътре дружеството. Последното, което ни трябва, е човек, който е враждебно настроен към нас.

— Последното, което ни трябва, е да се охарчваме излишно за някаква си дупка в земята.

Известно време всички мълчаха — осмисляха двете противоположни становища.

— Нека видим какви ще бъдат последиците, ако отхвърлим условията на госпожа Трентам и започнем да наддаваме на свободния пазар за парцела — намеси се и Тим Нюман. — Това, сър Чарлс, едва ли е най-евтиният подход, защото ви уверявам, че „Сиърс“, „Бутс“, „Фрейзър“ и „Джон Луис“ — да не изреждам всичките — само чакат да отворят нови магазини точно насред „Тръмпър“.

— И така, в крайна сметка вероятно ще се окаже, че ще ни излезе по-скъпо, ако отхвърлим предложението на госпожата, каквото и да е личното ви отношение към нея, господин председателю — отсече Мерик. — А и разполагам и с други сведения, които в светлината на това обсъждане съветът сигурно ще сметне за уместни.

— И какви са тези сведения? — попита Чарли и застана нащрек.

— На колегите ми от управителния съвет вероятно ще им бъде интересно да научат — подхвана доста високопарно Мерик, — че Найджъл Трентам току-що се е разделил с „Киткат и Ейкън“, иначе казано, бил е уволнен. Както личи, в тези тежки времена не се е оказал на висотата на задълженията си. Ето защо поне според личното ми мнение присъствието му в тази зала надали ще ни притесни особено сега или в бъдеще.

— Въпреки това той пак ще уведомява майка си за всяка стъпка, която предприемаме — напомни Чарли.

— Тя сто на сто се вълнува много дали се купуват женските кюлоти на третия етаж — подметна Мерик. — Да не говорим пък за главоболията, които миналия месец си имахме със спуканата тръба в мъжката тоалетна. Да, господин председателю, ще бъде неразумно, дори безотговорно да отхвърлим такова предложение.

— А какво ще правите, господин председателю, с празния парцел, ако „Тръмпър“ изведнъж се сдобие със земята на госпожа Трентам? — попита Дафни и за миг извади от равновесие всички.

— Ще се разширим — отвърна Чарли. — И без това вече се пръскаме по шевовете. Този парцел означава най-малко четири хиляди и петстотин допълнителни квадратни метра търговска площ. Стига да успея да го купя, това ще ми развърже ръцете да открия още двайсет щанда.

— А колко ще ни струва подобен строеж?

— Много пари — намеси се Пол Мерик, — с които надали ще разполагаме, ако се наложи да се охарчваме излишно за пустеещия парцел.

— Нужно ли е да ви напомням, че тази година е особено успешна за нас? — тупна по масата Чарли.

— Така е, господин председателю. Ала нека аз пък ви напомня, че навремето заявихте същото, а пет години по-късно бяхте пред фалит.

— Да, но само защото се очакваше да избухне война — настоя Чарли.

— Е, този път може да се разорите и без война — подметна ехидно Мерик.

Двамата се вторачиха един в друг, безсилни да прикрият взаимната омраза.

— Не, наш дълг е най-вече да отстояваме интересите на акционерите — продължи Мерик и огледа един по един събралите се около заседателната маса. — Ако те научат, че сме платили неразумно много за този парцел само защото… как ли да се изразя по-меко… само заради личната вражда между купувача и продавача, на следващото общо събрание няма да ни се размине току-така — нищо чудно, господин председателю, да ви поискат и оставката.

— Готов съм да поема риска — отсече Чарли — вече почти крещеше.

— Аз пък не съм готов — отговори спокойно другият мъж. — И не само това, вече знаем, че ако не приемем предложението на госпожа Трентам, тя ще свика извънредно общо събрание, за да изложи случая пред акционерите, и аз не се и съмнявам накъде ще наклонят везните. Според мен е време да подложим въпроса на гласуване, вместо да водим този безсмислен спор.

— Я чакайте… — поде Чарли.

— Не, няма да чакам, господин председателю, и предлагам да приемем щедрото предложение на госпожа Трентам да ни преотстъпи парцела в замяна на десет на сто от акциите на дружеството.

— А какво предлагате да правим със сина й? — подвикна пак Чарли.

— Би било редно незабавно да го поканим в управителния съвет — отговори Мерик.

— Ама…

— Няма „ама“, благодаря ви, господин председателю — прекъсна го Мерик. — Крайно време е да гласуваме. Не бива да допускаме личните пристрастия да замъгляват здравия разум.

Настъпи мълчание. Накрая Артър Селуин рече:

— Тъй като беше внесено предложение, бъдете така любезна, госпожице Алън, да отразите в протокола гласуването.

Джесика Алън кимна и огледа един по един деветимата членове на управителния съвет.

— Господин Мерик?

— За.

— Господин Нюман?

— За.

— Господин Денинг?

— Против.

— Господин Мейкинс?

— Против.

— Господин Вейвърсток?

Адвокатът долепи длани до масата и като че ли се подвоуми, сякаш изправен пред невъзможен избор.

— За — каза накрая той.

— Лейди Тръмпър?

— Против — рече без колебание Беки.

— Лейди Уилтшир?

— За — промълви тихо Дафни.

— Защо? — възкликна Беки, безсилна да повярва.

Дафни се извърна с лице към старата си приятелка.

— Защото предпочитам врагът да ни мъти водата вътре в заседателната зала, а не извън нея, където може да ни навлече още по-големи неприятности.

Беки пак не можа да повярва на ушите си.

— Вие, сър Чарлс, сигурно сте против.

Чарли кимна рязко.

Господин Селуин вдигна очи.

— И какво излиза, четирима са гласували „за“ и четирима „против“, така ли? — попита той Джесика.

— Да, точно така, господин Селуин — потвърди секретарката, след като за втори път прокара пръст по списъка с имената.

Всички впериха поглед в изпълнителния директор. Той остави писалката върху попивателната пред себе си.

— В такъв случай ще постъпя така, както според мен го изискват дългосрочните интереси на дружеството. Гласувам за това да приемем предложението на госпожа Трентам.

Всички около масата без Чарли започнаха да говорят един през друг. Господин Селуин поизчака и добави:

— Предложението, господин председателю, беше прието с пет гласа „за“ и четири „против“. Ще наредя на банкерите и адвокатите да подготвят документите и да се постараят сделката да бъде сключена без излишни спънки и в съответствие с устава на акционерното дружество.

Без да казва нищо, Чарли продължи да гледа пред себе си.

— Ако няма други въпроси, господин председателю, може би трябва да обявите заседанието за закрито.

Чарли кимна, но пак не помръдна, а другите членове на управителния съвет станаха и излязоха от залата. Само Беки продължи да седи на мястото си по средата на дългата маса. След броени мигове двамата вече бяха сами.

— Да ти призная, трябваше да ги купя тези жилищни сгради още преди трийсет години.

Беки не каза нищо.

— И не биваше да пускаме акции, докато тая вещица е жива.

Чарли стана и отиде бавно при прозореца, откъдето се взря в празната пейка на отсрещния тротоар. Жена му продължаваше да мълчи.

— Само като си помисля! Казах на Саймън, че не е толкова важно да присъства на днешното заседание!

Беки пак не отвърна.

— Поне знам какво е намислила тая усойница за ненагледния си Найджъл.

Беки вдигна вежда точно когато мъжът й се обърна и я погледна.

— Наумила си е той да ме наследи като председател на управителния съвет на „Тръмпър“.

Кати
1947 — 1950

39.

Когато бях малка, имаше един-единствен въпрос, на който все не можех да отговоря: „Кога за последно си виждала баща си?“. За разлика от младия рицар просто не знаех отговора. Всъщност нямах и представа кой е баща ми, а и майка ми. Повечето хора не си дават сметка колко пъти на ден, в месеца или на година им задават този въпрос. И ако отговорът е: „Не знам, защото и двамата са починали и не ги помня“, всички те гледат изненадано и мнително, дори по-лошо, с неверие. Накрая се научаваш да хвърляш димна завеса или просто да сменяш темата. Няма разновидност на въпроса за родителите, от която да не съм измислила как да се измъквам.

Имам съвсем смътни спомени от родителите си: баща ми вечно крещеше, а майка ми бе толкова наплашена, че рядко отваряше уста. Имам чувството и че се казваше Ана. Ако не броим това, и двамата са останали в съзнанието ми като размазано петно.

Само как завиждах на децата, които веднага се впускаха да разказват за майките и бащите си, за братята, сестрите, дори за вторите братовчеди и далечните си лели. А аз знаех за себе си само едно: че съм израсла в сиропиталище „Света Хилда“ в Парк Хил, Мелбърн. Директорка: госпожица Рейчъл Бенсън.

Доста от децата в сиропиталището все пак имаха роднини, някои получаваха писма, дори понякога им идваха на свиждане. А при мен, доколкото си спомням, е идвала само една възрастна, доста сурова на вид жена, облечена в дълга черна рокля, носеше черни дантелени ръкавици чак до лактите и говореше някак странно. Нямах представа каква ми се пада, ако изобщо ми се падаше някаква.

Госпожа Бенсън прояви към нея голямо уважение, спомням си, дори направи реверанс, когато тя си тръгна, аз обаче така и не научих името й, а щом пораснах достатъчно, за да попитам коя е, госпожица Бенсън започна да се кълне, че нямала и понятие за кого й говоря. Понечех ли да попитам директорката кои са родителите ми, тя отсичаше загадъчно:

— По-добре да не знаеш, моето дете.

Не знам в английския език да има изречение, което да ме кара да се опитвам още по-упорито да се добера до истината за майка си и баща си.

Годините минаваха и аз започнах да задавам въпросите за родителите си по-завоалирано, поне така ми се струваше — подпитвах заместник-директорката, класната, готвачките, дори чистачката, но винаги се натъквах на същата непробиваема стена. На четиринайсетия си рожден ден помолих да поговоря с госпожица Бенсън — смятах да й поставя въпроса ребром. Макар и отдавна да бе забравила онова „По-добре да не знаеш, моето дете“, тя пак взе да увърта и този път ми заяви:

— Да ти призная, Кати, и аз не знам.

Реших да не я питам повече, но не й повярвах, защото някои от по-възрастните учителки току ме поглеждаха някак странно, най-малко два пъти съм ги хващала и да си шушукат зад гърба ми, мислеха си, че не ги чувам.

Нямах снимки на родителите си, нямах си нищо за спомен от тях, нямах дори доказателства, че някога са съществували, ако не броим едно кръстче, за което си бях втълпила, че е сребърно. Помня, че ми беше от мъжа, който постоянно крещеше — откакто ми го даде, не го свалях от врата си, носех го на тънка връвчица. Една вечер, когато се събличах в спалното помещение, госпожа Бенсън зърна моето съкровище и попита откъде съм го взела — обясних й, че Бетси Комптън ми го е дала в замяна на десетина стъклени топчета, небивалица, на която директорката като че ли се хвана. Ала от този ден нататък криех кръстчето от любопитни очи.

Явно съм от малкото деца, на които още от първия ден им е приятно да ходят на училище. За мен класната стая бе блажено убежище от моя затвор и от неговите надзиратели. Всяка минута в местното училище означаваше, че не ми се налага да бъда в сиропиталището, и аз бързо установих, че колкото по-усърдно се трудя, толкова повече ми позволяват да стоя в класната стая. Часовете в училище се удължиха допълнително, когато на единайсет години се преборих да ме вземат в девическата класическа гимназия към Англиканската църква в Мелбърн, където от ранна сутрин до късно вечерта имаше колкото щеш извънкласни занимания, така че „Света Хилда“ се превърна в място, където само нощувах и закусвах.

Докато учех в класическата гимназия, се запалих по рисуването, благодарение на което прекарвах дълги часове в така нареченото ателие — там никой не ме наглеждаше и поучаваше — тренирах и тенис, където единствено с къртовски труд и прилежност успях да си спечеля място във втория отбор на училището, а заради това ми позволиха да тренирам и вечерно време, докато се мръкне. Ходех и на крикет, за който нямах никаква дарба, та ме слагаха да броя точките — така не се и помръдвах от мястото си, докато не запратеха и последната топка, затова пък всяка събота се мятах с останалите на автобуса и отивахме на среща с отбора на някое друго училище. Бях сред малкото деца, които предпочитаха да играят на чужд, а не на собствен терен.

На шестнайсет години преминах в последния гимназиален клас и започнах да се трудя още по-усърдно — обясниха на госпожица Бенсън, че вероятно ще спечеля стипендия за Университета в Мелбърн, нещо, което не се случваше всеки ден на възпитаник на сиропиталище „Света Хилда“.

Всеки път, когато получавах похвала или порицание — а откакто тръгнах на училище, ме порицаваха все по-рядко — трябваше да се явя в кабинета на госпожица Бенсън, където тя казваше пет-шест насърчителни или укорни думи, а после описваше върху лист хартия какво точно се е случило и го пъхаше в папка, която прибираше в кантонерката точно зад писалището й. Докато изпълняваше този ритуал, аз я наблюдавах много внимателно. Директорката първо вадеше от горното ляво чекмедже на писалището ключ, сетне отиваше при кантонерката, издърпваше папката от редичката, обозначена с буквите „ОПР“, прибираше в нея листчето с похвалата или порицанието, заключваше кантонерката и връщаше ключа в чекмеджето. Никога не се отклоняваше от тази последователност.

Друго непоклатимо нещо в живота на госпожица Бенсън беше годишната й отпуска, когато тя ходеше на гости у роднините си в Аделаида. Това се случваше всяка година през септември и този път аз го очаквах така, както други чакат ваканцията.

След като избухна войната, се притесних, че директорката ще вземе да промени строго установения в живота й ред — все пак ни предупредиха, че ще се наложи всички да правим жертви.

Но госпожица Бенсън очевидно нямаше намерение да прави жертви и онова лято, въпреки ограниченията в пътуването и недостига на средства, потегли към Аделаида точно в същия ден, както винаги дотогава. Изчаках да минат пет дни, откакто таксито я откара на гарата, и реших, че сега вече е безопасно да осъществя безобидния си набег.

На шестата нощ не мигнах чак до един часа — лежах като препарирана, докато не се уверих, че останалите шестнайсет момичета в спалното помещение са потънали в непробуден сън. Едва тогава станах от леглото, взех от шкафчето на момичето до мен джобно фенерче и се отправих през площадката към стълбището. Ако случайно ме спипаха, вече си бях измислила оправдание — щях да кажа, че ми е прилошало, и тъй като през дванайсетте години, откакто бях в сиропиталище „Света Хилда“, почти не бях стъпвала в лечебницата, бях убедена, че ще ми повярват. Заслизах предпазливо по стълбите, без да се налага да включвам фенерчето: откакто госпожица Бенсън беше потеглила за Аделаида, всяка сутрин бях тренирала и бях изминавала пътя със затворени очи. Щом стигнах кабинета на директорката, отворих вратата и се шмугнах вътре — чак тогава включих и фенерчето. Отидох на пръсти при писалището на госпожица Бенсън и издърпах внимателно горното ляво чекмедже. Виж, не бях подготвена, че ще намеря вътре двайсетина различни ключа — някои бяха навързани на връзки, други лежаха отделно, но не бяха надписани. Помъчих се да си спомня формата и големината на ключа, с който госпожица Бенсън отключва кантонерката, но така и не се сетих как изглежда, затова, направлявана единствено от джобното фенерче, няколко пъти изминах разстоянието от писалището до кантонерката и обратно, докато открия ключа, завъртял се на сто и осемдесет градуса.

Издърпах възможно най-бавно горното чекмедже, ала пантите пак изскърцаха гръмовно. Спрях и, затаила дъх, нададох ухо дали някъде в сградата се чува движение. Дори надзърнах под вратата, за да се убедя, че не са включили внезапно осветлението. След като се уверих, че не съм събудила никого, се заех да прехвърлям папките в чекмеджето на кантонерката, отбелязано с буквите „ОПР“: Робъртс, Рос, Роуз… Издърпах тежката папка с моето име и я оставих върху писалището на директорката. Седнах на стола й и като си светех с фенерчето, захванах да преглеждам внимателно страниците една по една. Бях на шестнайсет години, в сиропиталище „Света Хилда“ бях от дванайсет години и затова папката беше доста дебела. Беше ми напомнено за всички бели, които някога съм вършила, включително и това, че навремето съм подмокряла леглото, а също похвалите за рисунките ми, особено за един от акварелите, който още висеше в столовата. Но колкото и да прехвърлях листовете в папката, така и не открих нищо за времето, преди да навърша три годинки. Запитах се дали това не е някакво правило, важащо за всички в сиропиталището. Надзърнах набързо в папката на Джени Роуз. За свой ужас се натъкнах на името и на баща й (Тед, починал), и на майка й (Сюзан). Беше прикачена и бележка, в която се казваше, че госпожа Роуз имала още три деца и след смъртта на съпруга си, починал от сърце, не можела да се грижи и за четвърто.

Заключих кантонерката, върнах ключа в горното ляво чекмедже на писалището на госпожица Бенсън, угасих фенерчето, излязох от кабинета и се качих бързо по стълбището в спалното помещение. Сложих фенерчето, откъдето го бях взела, и си легнах. Недоумявах какво ли още да направя, за да се помъча да разбера кои са майка ми и баща ми и откъде съм дошла.

Родителите ми сякаш изобщо не бяха съществували, а аз бях започнала живота си на три години. Тъй като единствената друга възможност бе да съм зачената непорочно, нещо, в което не вярвах дори за Божията майка, желанието да установя истината стана неудържимо. Накрая явно съм заспала, защото единственото, което помня, бе как на другата заран се събудих от училищния звънец.

Когато спечелих стипендията за Мелбърнския университет, се чувствах като затворничка, излежала дълга присъда и най-сетне пусната на свобода. За пръв път ми дадоха стая, която да си е само моя, и ми разрешиха да ходя без униформа — не че дрехите, които ми беше по джоба да си купя, щяха да предизвикат възторг у моделиерите в Мелбърн. Помня, в университета залягах още повече над учебниците, защото се притеснявах, че ако в първи курс не си взема изпитите, ще ме върнат в сиропиталище „Света Хилда“, където ще гния до края на дните си.

Във втори курс записах изкуствознание и английски, продължавах и да рисувам — това ми беше хоби, но нямах и представа какво искам да работя, след като се дипломирам. Преподавателят ми каза да съм помислела дали да не стана учителка, това обаче ми напомняше твърде много за „Света Хилда“, а и не исках да заприличвам на госпожица Бенсън.

Преди да вляза в университета, не съм имала гаджета, понеже момчетата в сиропиталището ги държаха в друго крило и имахме право да разговаряме с тях само след девет сутринта и преди пет следобед. Докато навърших петнайсет години, си мислех, че се забременява от целувка, та бях решена да не допускам тази грешка, особено при положение че бях расла без родители.

Първото ми истинско гадже се казваше Мел Никълс, беше капитан на футболния отбор в университета. След като накрая успя да ме вкара в леглото си, той се закле, че съм единственото момиче в живота му и по-важното, първото. Признах си, че и при мен е така, и се облегнах на възглавницата, а Мел се надвеси и се взря в единственото нещо, което още носех на себе си.

— Никога не съм виждал такъв кръст — рече той, след като го разгледа.

— Значи и това ти е за пръв път.

— Не съвсем — прихна Мел. — Виждал съм подобен.

— В смисъл?

— Това е медал — обясни ми той. — И баща ми е отличен с три-четири медала, но никой не е сребърен.

Сега, като си помисля, си давам сметка, че заради тази информация си е струвало да се разделя с девствеността.

В библиотеката на Мелбърнския университет имаше много книги за Първата световна война, в които, както би могло да се очаква, се наблягаше най-вече на Галиполи. Но сред страниците, където се разказваше за подвизите на австралийските пехотинци, бе вмъкната глава за английските военни ордени, присъждани за храброст, към която имаше и няколко цветни илюстрации.

Научих, че има Викториански кръст, Орден за вярна служба, Кръст за проявена храброст, Орден на Британската империя — разновидностите сякаш нямаха чет — докато на страница четиристотин и девета не открих каквото търсех: Военен кръст, ивица бяло моаре с отвесни алени черти и медал от сребро с формата на кръст, върху четирите рамене на които е изобразена имперската корона. Присъжда се на офицери с чин, по-нисък от майор, за „проявена в боя храброст“. Започнах да си представям, че баща ми е кален в битките герой, починал съвсем млад от ужасните си рани. Ако не друго, това поне обясняваше защо е крещял толкова много — мъчел се е човекът, ето защо.

Продължих детективската си дейност, като отидох в един антиквариат в Мелбърн. Мъжът зад щанда само разгледа медала и ми предложи за него пет лири стерлинги. Не си направих труда да му обяснявам, че и петстотин да ми даде, пак няма да се разделя със скъпата вещ, но от мъжа поне разбрах, че единственият истински познавач на медалите в Австралия е някой си господин Франк Дженингс, можела съм да го намеря на Мафекинг стрийт номер четирийсет и седем в Сидни.

По онова време за мен Сидни се намираше на другия край на света и с моята мижава стипендийка не ми беше по джоба да стигна дотам. Ето защо се наложи да изчакам търпеливо летния семестър, когато кандидатствах за отбора по крикет на университета. Не ме одобриха, понеже съм била жена. Жените не разбирали нищо от крикет, обясни ми едно момче, което на лекциите вечно седеше зад мен, за да преписва. Това не ми остави друг избор, освен да тренирам с часове форхенда и ударите над главата, докато накрая ме включиха във втория женски отбор по тенис на университета. Не беше кой знае какво постижение, но мен всъщност ме интересуваше една-единствена среща в календара: срещата в Сидни.

Сутринта, след като пристигнахме там, се отправих към Мафекинг стрийт и бях изумена, че по улиците ме подминават толкова много младежи в униформи. Господин Дженингс прояви към медала много по-голям интерес от търговеца в Мелбърн.

— Наистина е умален Военен кръст — обясни човекът и отново погледна през лупата кръстчето. — Носи се с парадна униформа по време на тържества. Тези три буквички, които са издълбани върху едно от раменете и които почти не се виждат с невъоръжено око, би трябвало да ни дадат представа кой е бил отличен с медала.

И аз се взрях през лупата на господин Дженингс и съгледах нещо, което дотогава не бях забелязвала: три съвсем отчетливи букви: „ГФТ“.

— Има ли начин да разберем кой е ГФТ? — попитах обнадеждена.

— О, да — потвърди господин Дженингс, после се извърна към лавицата зад себе си, свали от нея подвързана с кожа книга и започна да я прелиства, докато стигна до Годфри С. Томас и Джордж Виктор Тейлър, не откри обаче човек с инициали ГФТ. — Съжалявам, но не мога да ви помогна — рече мъжът. — С вашия медал не е бил отличен австралиец, в противен случай името му щеше да е посочено тук — почука той по кожената корица. — За повече сведения се обърнете към Министерството на войната в Лондон. Там водят регистър на всички във въоръжените сили, удостоявани някога с медал за храброст.

Благодарих му за помощта, но едва след като той ми предложи за медала десет лири стерлинги. Усмихнах се и се върнах при отбора по тенис, за да участвам в срещите с Университета в Сидни. Загубих с шест на нула и шест на едно, понеже не можех да се съсредоточа — мислите ми все ме връщаха към ГФТ. Онази година не ме включиха повече в отбора.

На другия ден се вслушах в съвета на господин Дженингс и пратих писмо до Министерството на войната в Лондон. Минаха няколко месеца, докато получа отговор, което не бе изненадващо — всички знаехме, че през 1944 година хората там си имаха други грижи. Накрая обаче пристигна кафеникав плик, който отворих и от който разбрах, че с медала е бил отличен или Греъм Франк Търнбъл от Полка на херцог Уелингтън, или Гай Франсис Трентам от Кралския стрелкови полк.

Какво ли беше истинското ми име, дали Търнбъл или Трентам?

Същата вечер написах писмо до канцеларията на върховния комисар на Великобритания в Канбера, в което питах към кого да се обърна, за да науча повече за двата полка. След около половин месец получих отговор. С новите напътствия, дадени в него, пратих в Англия още две писма: едното до Халифакс, другото до Лондон. После отново се примирих, че вероятно ще се наложи да чакам дълго. Когато си посветил осемнайсет години от живота си на това да се опитваш да разбереш кой всъщност си, още няколко месеца отгоре ти се струват нищо работа. Пък и вече бях последна година в университета и бях твърде заета, за да мисля за това.

Първи ми отговориха от Полка на херцог Уелингтън, за да ме уведомят, че на шести ноември 1917 година лейтенант Греъм Франк Търнбъл е загинал по време на сражение. Тъй като бях родена през 1924 година, отсъдих, че нямам нищо общо с този лейтенант Търнбъл. Започнах да се моля за Гай Франсис Трентам.

Минаха още няколко седмици, докато получа отговор и от Кралския стрелкови полк, откъдето ми съобщаваха, че капитан Гай Франсис Трентам е бил удостоен с Военния кръст на осемнайсети юли 1918 година, след втората битка при Марна. Можела съм да получа повече сведения от библиотеката на Музея на полка в Лондон, но трябвало да го направя лично — било забранено да предоставят по пощата данни за служили в полка.

Тъй като нямаше как да се добера до Англия, реших да подходя към проучването от друг ъгъл, този път обаче ударих на камък. Посветих цяла сутрин на това да търся в регистъра с актовете за раждане в общината на Мелбърн на Куин стрийт името „Трентам“. Не открих в списъците нито един човек с такова име. Имаше колкото щеш Рос, всички те обаче не бяха раждани на моята дата. Започнах да си давам сметка, че някой е хвърлил доста усилия, за да заличи корените ми. Защо ли?

Най-неочаквано за мен престана да съществува всичко друго, освен мисълта как да се добера до Англия, въпреки че нямах и пукнат грош и войната беше завършила съвсем наскоро. Проверих какви студентски курсове има, а моят преподавател отсъди, че си струвало да кандидатствам единствено за специализацията в училището по изкуства „Слейд“ в Лондон, което всяка година отпускало по три места за студенти от Общността на нациите. Седнах да зубря до среднощ и бях възнаградена с място в окончателния списък от шестима души, които трябваше да се явят на събеседване в Канбера.

Докато пътувах с влака към австралийската столица, се притесних до смърт, въпреки това поне според мен събеседването мина чудесно и от изпитната комисия ми казаха, че разработката ми по изкуствознание била изключително добра, само дето ми липсвал практически опит.

След един месец в пощенската ми кутия се получи плик с клеймото на училище „Слейд“. Разкъсах го припряно и извадих писмо, което започваше със:

Скъпа госпожице Рос,

Със съжаление ви уведомяваме, че…

Единственото полезно нещо, произлязло от целия труд, който бях хвърлила, бе, че се дипломирах с отличие. Това обаче не ме доближи ни най-малко до Англия.

Отчаяна, се обадих по телефона в канцеларията на върховния комисар, откъдето ме свързаха със секретаря по трудовата заетост — жена, която ми съобщи, че с моята подготовка вероятно ще си намеря място като учителка. Допълни, че трябвало да подпиша договор за три години и сама да си покрия пътните разноски — хубаво го каза жената, като се има предвид, че нямах пари да отида до Сидни, камо ли до Обединеното кралство. Пък и ако исках да открия Гай Франсис Трентам, ми беше предостатъчно да стоя в Англия и около месец.

Втория път, когато се обадих в комисариата, същата жена ми обясни, че съм можела да замина за Англия и „на разменни начала“ — това означавало да работя една година почти без пари в някой хотел, болница или при възрастни хора, срещу което щели да ми покрият билета за отиване и връщане. Още не знаех какво смятам да правя в бъдеще, а и съзнавах, че това всъщност е единствената възможност да се добера до Англия и да открия някой свой роднина, ето защо отидох в кабинета на секретаря по заетостта и се подписах върху пунктираната линия във формуляра. Повечето ми приятели от университета решиха, че съм се побъркала, но те и не подозираха защо толкова искам да посетя Великобритания.

Корабът, с който поехме към Саутхамптън, едва ли беше много по-добър от параходите, с които преди около век и половина първите преселници в Австралия са се придвижили в обратна посока. Сложиха три от момичетата „на разменни начала“ в каюта, тясна почти колкото стаичката ми в университетското общежитие, и ако корабът се наклонеше с повече от десет градуса, моите спътнички Пам и Морийн се озоваваха върху моята койка. Всички бяхме подписали договор за работа в хотел „Мелроуз“ в квартал Ърлс Корт, който, както ни увериха, бил в центъра на Лондон. След пътуване, продължило около месец и половина, слязохме на пристанището — там ни посрещна очукан армейски камион, който ни закара в столицата и ни стовари на стълбите пред хотел „Мелроуз“.

Съдържателят ме разпредели в една стая отново с Пам и Морийн. С изненада установих, че очакваше от нас да се сместим в помещение, горе-долу, с размерите на каютата, където се бяхме намъчили като грешни дяволи. Тук поне не падахме една върху друга.

Мина половин месец, докато ме пуснаха да отскоча до пощата в Кенсингтън, където разлистих телефонния указател на Лондон. В него не открих нито един човек с име „Трентам“.

— Значи не са включени в указателя — обясни момичето на гишето. — Което означава, че и да знаете номера, няма да ви свържат.

— Или че в Лондон не живее никой на име Трентам — допълних аз, примирена, че сега единствената ми надежда е Музеят на Кралския стрелкови полк.

Въобразявах си, че в Университета на Мелбърн съм се скъсала от работа, оказа се обаче, че в хотел „Мелроуз“ очакват от нас да спазваме работно време, на каквото не би издържал и кален в сраженията воин. Ала не бих си го признала за нищо на света, особено пък когато само след месец Пам и Морийн се отказаха от битката, поискаха с телеграма от родителите си в Сидни малко пари и по живо, по здраво се качиха на първия кораб за Австралия. Ако не друго, това поне означаваше, че ще се ширя сама в стаичката, докато пристигне следващият параход, натоварен с труженички „на разменни начала“. Да ви призная, и на мен ми идеше да си грабна багажа и да се прибера с двете момичета, но си нямах в Австралия никого, на когото да поискам с телеграма десетина лири стерлинги.

Първия пълен почивен ден, който ми дадоха и в който не бях съвсем грохнала, се качих на влака за Хаунслоу, където сега се намираше Музеят на Кралския стрелкови полк. На гарата кондукторът ме упъти накъде да вървя. След около километър и половина най-сетне намерих сградата. В нея сякаш нямаше жива душа, ако не броим мъжа на пропуска. Беше облечен в униформа в защитен цвят с три нашивки и върху двата ръкава. Дремеше зад гишето. Отидох с кънтяща стъпка при него, все едно изобщо не съм го събудила.

— Мога ли да ви помогна с нещо, млада госпожице? — попита мъжът и разтърка очи.

— Надявам се.

— Австралийка ли сте?

— Не е ли очевидно?

— Бил съм се в Северна Африка с вашите момчета — поясни той. — Сражаваха се като лъвове, така да знаете. Та какво обичате?

— Писах ви от Мелбърн — рекох аз и показах черновата на писмото. — За човека, удостоен с този медал. — Извадих шнурчето през главата си и подадох на непознатия малкия кръст. — Казва се Гай Франсис Трентам.

— Умален Военен кръст — рече без колебание сержантът, както държеше медала. — Гай Франсис Трентам, значи.

— Да.

— Чудесно. Я да го потърсим в голямата книга: 1914 — 1918 година, нали така?

Кимнах. Човекът отиде при тежка лавица, огъната под дебелите томове, и извади подвързана с кожа книга. Сложи я с трясък върху гишето, при което във всички посоки се вдигнаха кълбета прах. Върху корицата със златно бе отпечатано: „Кралски стрелкови полк, военни отличия, 1914 — 1918 година“.

— Дайте сега да видим — рече чичкото и се зае да прелиства страниците. Зачаках нетърпеливо. — Ето го и нашия човек — оповести той победоносно. — Гай Франсис Трентам, капитан.

Обърна книгата към мен, за да видя по-добре какво пише. Бях толкова развълнувана, че трябваше да минат няколко минути, докато прочета думите.

Характеристиката на капитан Трентам бе дълга двайсет и два реда и аз попитах дали мога да си я препиша.

— Ама разбира се, драга ми госпожице — отвърна сержантът. — Винаги на вашите услуги.

Връчи ми лист линирана хартия и тъп армейски молив. Аз започнах да пиша:

Сутринта на осемнайсети юли 1918 година капитан Гай Трентам от Втори батальон на Кралския стрелкови полк повежда от окопите на Антантата към вражеската линия рота, с която убива мнозина германски войници, после навлиза в траншеите на противника и изтребва собственоръчно цяла част. Втурва се да преследва двама други германски войници, които успява да убие в близката горичка.

Същата вечер, въпреки че е обкръжен от врага, спасява двама от бойците от своята рота: редник Т. Прескот и ефрейтор Ч. Тръмпър, отклонили се от бойното поле и укрили се в църква наблизо. След падането на нощта той ги повежда обратно през откритата местност под вражеския обстрел.

Редник Прескот е покосен от заблудил се германски трасиращ куршум още преди да е достигнал нашите окопи. Ефрейтор Тръмпър се отървава на косъм въпреки неспирния противников огън.

За проявените водачески способности и героизъм пред лицето на врага капитан Трентам е удостоен с Военен кръст.

След като възможно най-красиво преписах характеристиката дума по дума, затворих тежката корица и върнах книгата на сержанта.

— Трентам — рече той. — Ако не ме лъже паметта, драга ми госпожице, ей там на стената още виси негова снимка.

Той взе патериците, стана с доста мъки иззад гишето и закуцука бавно към дъното на музея. Дотогава не бях забелязала, че клетникът е само с един крак.

— Ето тук, госпожице — провикна се той. — Елате де.

Усетих, че по дланите ми е избила пот, дори ми е прилошало при мисълта, че ей сега ще разбера как е изглеждал баща ми. Запитах се дали поне малко приличам на него.

Сержантът закуцука покрай удостоените с Викториански кръст, после излязохме при редицата стари сепийни снимки в разкривени рамки на военни, отличени с Военен кръст. Мъжът прокара пръст по надписите отдолу: Стивънс, Томас, Тъбс.

— Виж ти! Готов съм да се закълна, че снимката му беше тук. Ох, да го вземат мътните, сигурно се е изгубила, докато сме се местели от Тауър.

— А може ли да е някъде другаде?

— Поне аз не знам, госпожице — отговори сержантът. — Може и да ми се е сторило, но съм готов да се закълна, че съм виждал снимката, докато музеят се помещаваше в Тауър. Ох, да го вземат мътните — повтори той.

Попитах дали може да ми каже още нещо за капитан Трентам и какво е станало с него след 1918 година. Той се върна с куцукане при гишето и отново намери името в полковия справочник.

— Получил офицерско звание през 1916 година, повишен в чин младши лейтенант през 1916 година, в капитан през 1917-а, от 1920 до 1922 година е бил в Индия, през август 1922 година е напуснал полка. Оттогава не се знае нищо за него, госпожице.

— Дали още е жив?

— Със сигурност, госпожице, би трябвало да е само на петдесет, най-много на петдесет и пет години.

Погледнах си часовника, благодарих на сержанта и изхвърчах от музея — внезапно се сетих, че съм стояла тук доста дълго, и се уплаших, да не би да изпусна влака за Лондон и да не се явя навреме за смяната в пет часа.

Седнах в ъгъла на слабо осветеното купе трета класа и отново прочетох характеристиката. Стана ми драго при мисълта, че баща ми е герой от Първата световна война, но още не проумявах защо госпожица Бенсън не е искала да ми каже нищо за него. И защо той е заминал за Австралия? Дали не се е преименувал на Рос? Помислих си, че явно ще се наложи да се върна в Мелбърн, ако искам да разбера какво точно се е случило с Гай Франсис Трентам. Стига да имах пари за обратен билет, щях да си тръгна още същата вечер, но тъй като ми оставаше да работя още девет месеца, докато ми изтече договорът, за да събера сумата за еднопосочния билет до дома, се примирих, че волю-неволю трябва да си изтърпя присъдата.

През 1947 година Лондон беше вълнуващ град за момиче на двайсет и три години, ето защо въпреки изнурителната работа аз се чувствах пребогато възнаградена. Използвах всеки час свободно време, за да обикалям галериите и музеите, случваше се с някое от момичетата в хотела да отида и на кино. Два-три пъти дори бях с приятелки на танци в зала „Мека“ недалеч от Странд, където някакъв хубавец от Кралските военновъздушни сили ме покани и още излезли-неизлезли на дансинга, се нахвърли да ме целува. Изтиках го, но той стана още по-настойчив, та се наложи да го изритам по кокалчетата, за да се отскубна. След броени минути вече бях на улицата и тръгнах сама към хотела.

Докато вървях през Челси към Ърлс Корт, сегиз-тогиз спирах, за да се полюбувам на недостижимите благини по витрините на магазините. Харесах си особено много един дълъг син копринен шал, преметнат през раменете на изискан тъничък манекен. Поспрях и погледнах табелата над витрината: „Тръмпър“. Името ми се стори познато, но така и не се сетих откъде. Продължих бавно към хотела, ала единственият Тръмпър, който изникваше в съзнанието ми, бе легендарният австралийски състезател по крикет, починал още преди аз да се родя. Сетне посред нощ се сетих. Тръмпър, Ч. беше ефрейторът, споменат в писмената характеристика на баща ми. Скочих от леглото, издърпах долното чекмедже на малкото бюрце и проверих какво съм преписала, докато бях в Музея на Кралския стрелкови полк.

Откакто бях в Англия, не бях срещала това име и се запитах дали собственикът на магазина не е роднина на ефрейтора и дали няма да ми помогне да го издиря. Реших още първия ден, когато съм в почивка, да се върна в музея в Хаунслоу и да проверя дали моят еднокрак приятел може да ми помогне.

— Радвам се, драга ми госпожице, че ви виждам отново — рече ми той, когато отидох на гишето.

Бях трогната, че ме помни.

— Пак ли ви трябват някакви сведения?

— Да — отвърнах. — Дали ефрейтор Тръмпър не е…

— Да, именно нашият Чарли Тръмпър е честният търговец. Но сега вече той е сър Чарлс и притежава доста магазини на Челси Терас.

— Така си и мислех.

— Миналия път тъкмо се канех да ви кажа, когато изхвърчахте от музея, драга ми госпожице — усмихна се сержантът. — Щях да ви спестя разкарването с влака и около половин година време.

На другата вечер, вместо да отида да гледам Грета Гарбо в кино „Гейт“ в Нотинг Хил, седнах на една стара пейка на отсрещния тротоар на Челси Терас и загледах витрините. Сър Чарлс очевидно притежаваше почти всички магазини по улицата. Само недоумявах как така е допуснал точно по средата да зее това празно пространство.

Следващият ми проблем бе как да се добера до Тръмпър. Единственото, което ми хрумна, бе да занеса медала в галерията на номер едно и да поискам да му направят оценка — а после да се моля.

Следващата седмица бях дневна смяна в хотела, та успях да се върна на Челси Терас номер едно едва по-следващия понеделник следобед, когато показах на момичето зад щанда Военния кръст и го попитах дали могат да ми кажат колко приблизително струва. Младата жена го погледа, погледа и повика някакъв висок внимателен господин, който да си каже мнението. Той също го разглежда доста дълго.

— Умален Военен кръст — оповести, — носи се с парадна униформа по време на празненства, струва около десет лири стерлинги. — Непознатият се поколеба. — Но ако желаете, в „Спинк“ на Кинг стрийт номер пет ще ви направят по-точна оценка.

— Благодаря ви — рекох аз — не бях научила нищо ново, а не ми хрумваше как точно да попитам за военното минало на сър Чарлс Тръмпър.

— Нещо друго? — поинтересува се мъжът, защото продължавах да стоя като пуснала корени.

— Как мога да постъпя на работа тук? — изтърсих аз и се почувствах доста глупаво.

— Просто напишете молба — посочете какво сте завършили и къде сте работили досега, до няколко дни ще ви отговорим.

— Благодаря — повторих и си тръгнах, без да казвам нищо повече.

Вечерта седнах и написах черновата на дълга-предълга автобиография, в която посочих, че съм завършила изкуствознание. След като го видях написано, ми се стори твърде неубедително.

На сутринта преписах автобиографията върху най-хубавата хартия с името на хотела в горния край и понеже не знаех друго име освен Тръмпър, адресирах плика до отдел „Кадри“, Челси Терас номер едно, Лондон.

Следващия следобед го занесох лично на момичето, което седеше зад щанда в галерията — не се и надявах да получа отговор. Пък и не бях много сигурна какво точно ще правя, ако вземат, че ме одобрят — след няколко седмици смятах да се прибирам в Мелбърн, а дори и да работех в галерията, не виждах как това ще ми помогне да се добера до сър Чарлс.

Десет дни по-късно получих писмо, в което служителят, отговарящ за кадрите, ми съобщаваше, че ме канят на интервю. От спечелените с кървава пот пари се охарчих с цели четири лири стерлинги и петнайсет шилинга за рокля, която изобщо не ми беше по джоба, и се явих за интервюто близо час преди посоченото време. Наложи се да обиколя няколко пъти улицата. През този час установих, че сър Чарлс май наистина продава всичко, за което човек може да се сети, стига, разбира се, да има пари да си плати.

Най-сетне единият час мина, аз влязох в галерията и се представих. Поведоха ме по стълбите към последния етаж. Жената, която провеждаше интервюто, каза, че не проумявала защо при това образование си пилея времето като хотелска камериерка и аз й обясних, че на онези, които не могат да си платят пътя до Англия, им предлагат работа само по хотелите.

Тя се усмихна, после ме предупреди, че ако съм искала да работя в галерията, трябвало да започна от най-ниското стъпало — така било с всички. Който покажел качества, доста бързо се издигал.

— И аз навремето съм започнала като най-обикновена продавачка в „Сотби“ — рече ми жената.

Идеше ми да я попитам колко е продължило това.

— Много ми се иска да постъпя в „Тръмпър“ — обясних й аз, — но за жалост по договор съм длъжна да работя още два месеца в хотел „Мелроуз“.

— В такъв случай ще се наложи да ви почакаме — отвърна без колебание жената. — На първи септември, госпожице Рос, можете да започнете долу като продавачка. До края на седмицата ще оформя документите.

Бях толкова развълнувана, че съвсем забравих защо изобщо съм искала да постъпя на работа тук — спомних си чак когато жената ми прати обещания документ и аз разчетох подписа в долния му край.

40.

Кати бе работила като продавачка долу в галерия „Тръмпър“ само единайсет дни, когато Саймън Матюс я повика да му помага в подготовката на каталога за търга с произведения на италианската живопис. Той пръв бе забелязал, че като предна отбранителна линия на галерията момичето се справя с безбройните искания, стоварващи се върху него, без постоянно да се допитва до началниците. Кати се трудеше в галерията точно толкова усърдно, както и в хотел „Мелроуз“, но с една малка разлика: тук й харесваше.

За пръв път през живота си усети, че е част от едно голямо семейство, защото Ребека Тръмпър се държеше много ведро и приятелски с всичките си подчинени и се отнасяше с тях като с равни. Заплатата й бе далеч по-щедра, отколкото оскъдния минимум, който бе получавала при предишния си работодател, а стаята, която й дадоха над месарницата на номер сто трийсет и пет, бе същински палат в сравнение с дупката в дъното на хотела.

Вече не й се струваше чак толкова важно да научава още нещо за баща си, сега тя искаше да докаже, че е заслужила мястото си в галерията. Докато подготвяха каталога за търга с италианските картини, й възложиха да провери предисторията на всяко от петдесет и деветте платна, включени в него. Кати обиколи надлъж и шир Лондон: ходеше по библиотеките и звънеше по галериите, за да не пропусне и най-малката подробност. Накрая остана само една картина, за която не откри нищо: Богородицата с Младенеца, за която се знаеше единствено, че първоначално е била в колекцията на сър Чарлс Тръмпър, а сега е собственост на някоя си госпожа Кити Бенет.

Кати помоли шефа на отдела Саймън Матюс да я насочи и той й обясни, че според него платното вероятно е от школата на Бронзино.

Саймън, който щеше да провежда търга, я посъветва да погледне в архива с изрезки от вестници.

— От тях ще научиш почти всичко, което трябва да знаеш за семейство Тръмпър.

— А къде е този архив?

— На четвъртия етаж, в тясна стаичка в дъното на коридора.

Когато накрая Кати намери килера с архива, се наложи да избърше пласта прах и дори да махне някоя и друга паяжина. Седна с подгънати нозе на пода и се зае да отгръща страниците, погълната от възхода на Чарлс Тръмпър, започнал като продавач на сергия в Уайтчапъл, за да стигне до строежа на кулите „Тръмпър“ в Челси. Макар че в онези първи години вестникарските материали бяха твърде откъслечни, Кати откри в „Ивнинг Стандард“ кратка дописка, от която направо застина. От времето страницата беше пожълтяла, в горния десен ъгъл бе отпечатана датата: осми септември 1922 година, която почти не се четеше.

Вчера сутринта в дома на господин и госпожа Тръмпър на Гилстън Роуд номер единайсет е проникнал висок мъж около трийсетте, небръснат и облечен в износен шинел. Избягал е с малка маслена картина, която вероятно не е особено ценна. По това време в къщата е била госпожа Тръмпър, бременна в седмия месец, която от уплаха е припаднала. По-късно съпругът й я е откарал по спешност в болница „Гай“.

Там завеждащият хирургическото отделение господин Армитидж я е оперирал незабавно, но момиченцето се е родило мъртво. Госпожа Тръмпър ще остане още няколко дни под лекарско наблюдение в болницата.

Който по онова време е бил в района, нека се свърже с полицията.

Погледът на Кати падна върху втора статия, излязла около три седмици по-късно.

Полицаите са открили захвърлен шинел, с който вероятно е бил облечен мъжът, проникнал сутринта на седми септември в дома на господин и госпожа Тръмпър на Гилстън Роуд номер единайсет в Челси. Установено е, че шинелът принадлежи на капитан Трентам от Кралския стрелкови полк, който доскоро е служил в Индия.

Кати прочете втори, после трети път вестникарските дописки. Нима наистина беше дъщеря на човек, който се е опитал да ограби сър Чарлс и носи вина за смъртта на второто му дете? И какво общо имаше с всичко това картината? Как госпожа Бенет се е сдобила с нея? И по-важно, защо лейди Тръмпър е проявила интерес към маслено платно на неизвестен художник, което очевидно нямаше стойност? След като не можа да си отговори на всички тези въпроси, Кати събра изрезките от вестници и ги пъхна най-отдолу в купчината. Изми си ръцете. Идеше й да се върне долу и да зададе един по един въпросите и на лейди Тръмпър, но знаеше, че това е невъзможно.

Каталогът вече бе готов и се продаваше близо от седмица, когато лейди Тръмпър повика в кабинета си Кати. Момичето се притесни, да не би да е изскочила някоя ужасна грешка или някой да е открил нещо за Богородицата с Младенеца, което тя е трябвало да включи в каталога.

След като момичето влезе в кабинета, Беки му каза:

— Моите поздравления!

— Благодаря ви — пророни Кати, макар и да не знаеше за какво точно я хвалят.

— Каталогът се е разграбил до последната бройка и сега трябва бързичко да правим допечатка.

— Съжалявам само, че така и не открих нищо за картината на съпруга ви — рече Кати, изпитала облекчение, че Ребека я е повикала не заради това.

Надяваше се и шефката да сподели с нея как сър Чарлс се е сдобил с малкото маслено платно и дори да хвърли някаква светлина върху връзката му с капитан Трентам.

— Не се изненадвам — каза Беки, без да дава повече обяснения.

„Знаете ли, в архива се натъкнах на статия, където се споменава капитан Гай Трентам, и се питах…“, искаше й се на Кати да каже, но тя продължи да мълчи.

— Желаеш ли другата седмица и ти да помагаш в търга? — попита Беки.

В деня, за когато беше насрочен търгът с произведения на италианската живопис, Кати бе обвинена от Саймън, че „си е глътнала езика“.

Търгът започна много добре, всички картини се продаваха над предварително определената цена и Кати бе много щастлива, когато „Базилика Сан Марко“ достигна рекордна за Каналето сума.

След като малкото маслено платно на сър Чарлс замени шедьовъра, Кати усети, че настръхва. Вероятно заради начина, по който светлината падаше върху картината, момичето веднага разбра, че и това е шедьовър. Първото, което й хрумна, бе, че й се иска много да купи платното, жалко само, че не разполагаше с двеста лири стерлинги.

Когато изображението на Богородица бе свалено от статива, Кати се притесни много. Непознатият вероятно беше прав в твърдението, че това всъщност е оригинал на Бронзино. Тя не беше срещала по-прекрасен образец на типичните за живописеца закръглени младенци с озарени от слънцето ореоли. Лейди Тръмпър и Саймън не стовариха вината върху Кати и продължиха да убеждават всички, че картината е копие и галерията знае за нея от години.

След края на търга младата жена се зае да сверява етикетите отзад на картините, за да е сигурна, че са в правилната последователност и няма да станат грешки. Саймън бе застанал малко встрани и обясняваше на собственика на една галерия кои платна не са достигнали предварително определените цени и затова ще бъдат продадени отделно. Момичето се вцепени, когато веднага щом галеристът си тръгна, лейди Тръмпър се обърна към Саймън и възкликна:

— Тая проклетия Трентам пак започна с нейните номера. Видя ли я дъртата вещица, седеше в дъното на залата?

Саймън кимна, но не отвърна нищо.

Някъде седмица след като епископът на Реймс каза тежката си дума, Саймън покани Кати на вечеря в жилището си в Пимлико.

— Правим малък празник — добави той и обясни, че е повикал всички, участвали пряко в търга с италиански картини.

Вечерта Кати отиде у Саймън и завари почти всички от отдел „Стари майстори“ — вече си пийваха вино, а когато седнаха да вечерят, само Ребека Тръмпър я нямаше. За кой ли път Кати почувства, че дори когато отсъстват, Тръмпърови умеят да създават задушевна, едва ли не семейна атмосфера. Гостите си хапнаха до насита от супата от авокадо, а после и от дивата патица, която, както научиха, Саймън бил приготвял цял следобед. Кати и един младеж на име Джулиан от отдел „Редки книги“ останаха след другите, за да помогнат с чистенето.

— Не си играй да миеш чиниите — рече Саймън. — Все пак имам домашна помощница, тя какво ще прави утре цяла сутрин?

— Това може да го каже само един мъж — отвърна Кати и продължи да мие съдовете. — Но да ти призная, останах от користни подбуди.

— Я да чуем! — подвикна домакинът, след което грабна кърпата уж да помогне на Джулиан, който подсушаваше чиниите.

— Коя е госпожа Трентам? — попита ни в клин, ни в ръкав Кати. Саймън се извърна рязко и я изгледа, затова тя добави притеснена: — Чух, че Беки споменава името й няколко минути след като търгът приключи и онзи тип с туиденото сако, дето вдигна такава шумотевица, изчезна.

Известно време мъжът не отговори, сякаш умуваше какво да каже. След още две подсушени чинии подхвана:

— Всичко е започнало много отдавна, още преди да се появя аз. А имай предвид, че съм работил заедно с Беки в „Сотби“ цели пет години, преди тя да ме повика в галерия „Тръмпър“. Да ти призная, и аз не знам защо двете с госпожа Трентам се мразят толкова много, знам обаче, че през Първата световна война синът на госпожа Трентам — Гай, и сър Чарлс са воювали заедно и че Гай Трентам е свързан по някакъв начин с картината на Богородица и Младенеца, която беше извадена от търга. Единственото, което съм научил през годините освен това, е, че Гай Трентам се е вдигнал и е заминал за Австралия малко след като… ей, това беше една от най-хубавите ми чаши за кафе!

— Извинявай — каза Кати. — Ужасно недодялана съм. — Тя се наведе и започна да събира ситните парчета порцелан, пръснали се из цялата кухня. — От къде да купя същата чаша?

— На щанда за стъклария в универсален магазин „Тръмпър“ — отговори Саймън. — Вървят по два шилинга едната. — Кати се засмя. — Но ти все пак послушай съвета ми — добави мъжът. — Помни, че по-старите служители си имаме златно правило за тая госпожа Трентам.

Кати спря да събира парчетата.

— Никога не я споменаваме пред Беки, освен ако тя не засегне темата. И за нищо на света не изричаме името в присъствието на сър Чарлс. Направиш ли го, нищо чудно да те уволни веднага.

— Едва ли ще имам тази възможност — рече младата жена. — Не съм го срещала никога. Виждала съм го отблизо само на търга с италиански картини, когато седеше на седмия ред.

— Е, това поне можем да ти го уредим — каза домакинът. — Нали нямаш нищо против да ме придружиш другия четвъртък у Тръмпърови, организират празненство в новия си дом на Итън Скуеър.

— Сериозно ли говориш?

— Съвсем сериозно — потвърди Саймън. — Сър Чарлс едва ли ще погледне с добро око, ако му се появя с Джулиан.

— В галерията съм отскоро, няма ли да е твърде самонадеяно да се появя под ръка с началника на отдела?

— Сър Чарлс не знае какво означава думата „самонадеяно“.

По време на обедната почивка Кати прекара доста часове по магазините за дамско облекло в Челси, докато избере тоалет, според нея подходящ, за да се яви с него на празненството у Тръмпърови. Накрая се спря на слънчогледово жълта рокля с широк колан, която според продавачката била идеална за коктейли. В последния момент Кати се притесни, че дължината — или липсата на такава, вероятно е прекалено дръзка за случая. Но когато Саймън дойде да я вземе от жилището й на Челси Терас номер сто трийсет и пет, първото, което й каза, бе:

— Ще бъдеш сензацията на вечерта, така да знаеш.

От безусловното му одобрение тя се почувства по-самоуверена — най-малкото докато застанаха на стълбите пред дома на семейство Тръмпър на Итън Скуеър.

Когато Саймън почука на вратата на своите работодатели, Кати се замоли да не й проличи, че никога досега не са я канили в такава красива къща. Ала от опасенията й не остана следа, когато икономът им отвори и ги покани вътре. Вниманието й веднага бе приковано от нещо. Докато другите пресушаваха сякаш безбройните бутилки шампанско и си похапваха от сандвичите върху разнасяните от прислугата подноси, тя насочи вниманието си другаде и дори тръгна нагоре по стълбището, като пиеше с очи всяка от изникващите пред нея неописуеми наслади.

Първо Курбе — натюрморт във великолепни червени, оранжеви и зелени тонове, после Пикасо — два гълъба с почти докосващи се човки, заобиколени от розови цветя, след още едно стъпало погледът на Кати падна върху платно на Писаро с изобразена на него старица, понесла на гръб наръч сено — преобладаваха различните отсенки на зеленото. Ала младата жена направо затаи дъх, когато зърна картината на Сисле — Сена, нарисувана така, че да изпъкнат всички пастелни оттенъци.

— Тази ми е любимата и на мен — каза някой зад нея.

Кати се обърна и видя снажен рошав младеж, грейнал в такава усмивка, че и тя му се усмихна. Смокингът очевидно го притесняваше, папийонката му беше килната на една страна, младежът се беше подпрял на перилата така, сякаш без тях ще се строполи на земята.

— Много е красива — съгласи се Кати. — Когато бях по-малка, и аз обичах да рисувам, но именно Сисле накрая ме убеди да не си губя времето.

— В смисъл?

Младата жена въздъхна.

— Нарисувал е тази картина едва седемнайсетгодишен, още докато е бил ученик.

— Майко мила! — възкликна младежът. — Сред нас имало истинска познавачка! — Кати се усмихна на новия си познат. — Дали да не хвърлим едно око и на картините на горния етаж?

— Ами ако сър Чарлс се разсърди?

— Едва ли — отвърна младежът. — В края на краищата какъв е смисълът да си колекционер, ако другите нямат възможност също да се порадват на произведенията, които си събрал?

Насърчена от увереността му, Кати изкачи още едно стъпало.

— Невероятно! — ахна тя. — Ранно платно на Сикърт. Почти не се появяват на пазара.

— Очевидно работите в галерия.

— Работя в „Тръмпър“ — оповести гордо тя. — Галерията на Челси Терас номер едно. А вие?

— Може да се каже, че и аз работя за „Тръмпър“ — призна си младежът.

С крайчеца на окото Кати видя, че от една стая на горния етаж излиза сър Чарлс — тя за пръв път се срещаше толкова отблизо с председателя на управителния съвет. Подобно на Алиса й се прииска да изчезне в някоя ключалка, ала новият й познат дори не трепна — очевидно се чувстваше като у дома си.

Докато слизаше по стълбите, домакинът се усмихна на Кати.

— Здравейте — поздрави ги той, когато се изравни с тях. — Аз съм Чарли Тръмпър и вече знам всичко за вас, млада госпожице. Видях ви, разбира се, на търга на произведения на италианската живопис, а Беки не може да ви нахвали, справяли сте се блестящо. А, между другото, моите поздравления за каталога.

— Благодаря ви, сър — промълви Кати, понеже не знаеше какво друго да каже, а председателят на управителния съвет продължи да слиза по стълбището, като я заливаше със словесен поток, без изобщо да обръща внимание на спътника й.

— Гледам, вече сте се запознали със сина ми — допълни сър Чарлс и се извърна да я погледне. — Но не се хващайте на невинния му преподавателски вид, и той е непрокопсаник като баща си. Покажи й, Даниъл, картината на Бонар.

С тези думи сър Чарлс се скри в дневната.

— А, да, картината на Бонар. Гордостта и радостта на баща ми — рече младежът. — Не знам да съществува по-добър начин да примамиш в спалнята едно момиче.

— Значи ти си Даниъл Тръмпър?

— Не, аз съм Рафълс, прочутият крадец на произведения на изкуството — отвърна той, после хвана Кати за ръката и я затегли нагоре по стълбите към спалнята на майка си и баща си. — Я да видим какво ще кажеш за това!

— Изумително — беше единственото, което успя да изрече Кати, захласната по голата жена на Бонар — неговата любовница Мария, подсушаваща се след баня.

Картината беше окачена над спалнята.

— Баща ми е страшно горд с тази дама — обясни Даниъл. — Постоянно ни повтаря как бил платил за нея всичко на всичко триста гвинеи. Почти не отстъпва на… — не се доизказа младежът.

— Баща ти има отличен вкус.

— Много набито око за дилетант, както казва мама. Но не върви да й противоречиш, татко е купил всички картини в къщата.

— Не ги ли е избирала майка ти?

— А, не. Майка ми се е родила продавачка, докато баща ми по душа си е купувач, чудесно съчетание! Никой не може да се мери с тях още откакто Дювийн[1] и Беренсон[2] завладяха пазара с произведения на изкуството.

— Тия двамата трябваше да ги тикнат в затвора — отбеляза Кати.

— Да де, но подозирам, че баща ми накрая ще се озове на същото място, както Дювийн. — Младата жена се засмя. — А сега, мен ако питаш, не е зле да слезем долу и да си вземем от храната, докато не са я опустошили.

Кати забеляза, че още щом влязоха в дневната, Даниъл отиде при една от масите в дъното и размени две от листчетата с имена върху тях.

— Е, голям късметлия съм, госпожице Рос — каза той и издърпа стола, та Кати да седне, докато другите гости си търсеха имената. — След всички безсмислени приказки, които изговорихме, виждам, че ще седим един до друг.

Кати се усмихна и седна до него, после обаче забеляза, че едно доста свито на вид момиче обикаля отчаяно масата и си търси името. Не след дълго Даниъл вече отговаряше на всичките й въпроси за Кеймбридж и я разпитваше надълго и нашироко за Мелбърн, град, в който, както той сподели с нея, не бил ходил никога. Стигнаха и до неизбежното:

— С какво се занимават родителите ти?

Кати отговори без колебание.

— Не знам. Сираче съм.

— Значи сме създадени един за друг — засмя се младежът.

— Моля?

— Аз съм син на зарзаватчия и на дъщеря на фурнаджия от Уайтчапъл. А ти, казваш, си сираче от Мелбърн. Е, със сигурност стоиш едно стъпало по-високо от мен в обществената йерархия.

Кати се заливаше от смях, докато Даниъл й разправяше откъде са тръгнали родителите му, и с напредването на вечерта си каза, че това вероятно е първият мъж, с когото няма нищо против да разговаря за своето донейде необяснимо минало.

След последното ястие, когато вече пиеха с наслада кафето, Кати забеляза, че срамежливото момиче стои точно зад стола й. Даниъл се изправи и я запозна с Марджъри Карпънтър, преподавателка по математика в колежа „Гъртън“. Бе повече от очевидно, че тази вечер тъкмо тя е дамата на Даниъл и е изненадана, дори малко разочарована, че по време на вечерята не е седяла до него.

Тримата започнаха да обсъждат живота в Кеймбридж, докато по едно време маркиза Уилтшир не удари с лъжица по масата, за да привлече вниманието, и после държа наглед импровизирано слово. Накрая вдигна наздравица, всички се изправиха и пиха за „Тръмпър“. Маркизата поднесе на сър Чарлс сребърна табакера за пури — умален модел на универсален магазин „Тръмпър“, и от изражението върху лицето му присъстващите видяха, че той е харесал много подаръка.

След духовито и, както предположи Кати, не дотам импровизирано слово сър Чарлс си седна на мястото.

— Налага се да тръгвам — каза след няколко минути Кати. — Утре сутринта трябва да ставам рано. — Радвам се, че се запознахме, Даниъл — добави доста сковано.

Ръкуваха се като хора, които няма да се срещнат никога повече.

— Скоро ще се чуем — рече младежът на Кати, преди тя отиде да благодари на домакините за, както се изрази, незабравимата вечер.

Тръгна си сама, но първо потърси Саймън, който бе погълнат от разговора с рус младеж, постъпил наскоро в отдел „Килими и гоблени“.

Реши да се прибере пеш от Итън Скуеър до Челси Терас, за да си припомни всеки миг от вечерта, и когато малко след полунощ влезе в жилището над месарницата на номер сто трийсет и пет, се чувстваше едва ли не Пепеляшка.

Докато се събличаше, отново си помисли колко добре е прекарала на празненството и колко приятно й е било с Даниъл, а също да види картините на толкова много от любимите си художници. Запита се дали… Мислите й бяха прекъснати от звъненето на телефона.

Тъй като минаваше полунощ, тя реши, че сигурно е грешка.

— Нали ти казах, ще се чуем скоро — рече й някой.

— Лягай си, майтапчия такъв.

— Вече съм си легнал. Хайде, сутринта ще ти звънна пак — добави Даниъл.

После затвори.

На другата заран й се обади малко след осем.

— Тъкмо излизам от банята — обясни Кати.

— Значи приличаш на Мария. Дали да не дойда да ти избера кърпа?

— Благодаря, вече съм се омотала с нея.

— Жалко — каза Даниъл. — Много ме бива да подсушавам. Но щом ме лишаваш от това удоволствие — добави той още преди Кати да е успяла да изрече нещо, — ще дойдеш ли в събота при мен в „Тринити“? Тогава е празникът на колежа. На семестър имаме само един-два празника, ако ми откажеш, няма никаква надежда да ме видиш в близките три месеца.

— В такъв случай приемам. Но само защото не съм ходила на празник още откакто съм завършила училище.

След като уреди да почива в събота, в петък Кати хвана влака за Кеймбридж и видя, че Даниъл я чака на перона. Беше всеизвестно, че и най-самоуверените гости се стряскат от атмосферата в преподавателската менза, въпреки това Кати се чувстваше много добре сред професорите. Е, недоумяваше как мнозина от тях доживяват до дълбоки старини, ако наистина им се случва често да ядат и да пият толкова много.

— Не се живее с единия хляб — каза само Даниъл по време на гощавката, състояща се от цели седем блюда.

Когато ги поканиха в жилището на ректора, Кати реши, че пирът е свършил, но отново се озова сред какви ли не вкуснотии и бутилка портвайн, която постоянно кръжеше от ръка на ръка и сякаш нямаше свършване. Накрая Кати успя да се отскубне, макар че часовникът върху кулата на „Тринити“ вече бе отброил полунощ. Даниъл я изпрати до стаята за гости, която й беше запазил в едно от общежитията, и предложи на другия ден да отидат на утринната служба в параклиса.

— Пак добре, че не ме покани на закуска — рече младата жена, а Даниъл я целуна по бузата и се сбогува.

Стаята, която й беше взел, бе по-тясна и от жилището на Челси Терас сто трийсет и пет, ала Кати заспа още щом положи глава върху възглавницата, и се събуди чак когато забиха камбаните — вероятно на параклиса към Кралския колеж.

Двамата с Даниъл влязоха в него точно когато малките хористи тръгнаха да обикалят в индийска нишка нефа. Кати се трогна от песента им дори повече, отколкото от песнопенията на същия хор върху грамофонната плоча, която притежаваше.

След благословията Даниъл предложи да се поразходят покрай реката, за да се отървели от „излишните килограми“, които били натрупали предния ден. Хвана я за ръката и не я пусна, докато след час не се върнаха за скромния обяд в колежа.

Следобед я разведе из музея „Фицуилям“, където Кати бе направо очарована от „Дявол, поглъщащ деца“ на Гоя.

— Точно както в преподавателската менза на „Тринити“ — подметна Даниъл и я поведе към „Куин“, където слушаха студентски струнен квартет, изпълнил фуга на Бах.

Когато си тръгнаха оттам, по Силвър стрийт вече примигаха светлини.

— Без вечеря, много те моля — рече уж възмутена Кати, докато минаваха по Математическия мост.

Даниъл прихна и след като прибраха от общежитието на „Тринити“ куфара на Кати, я закара бавно със стария си автомобил до Лондон.

— Благодаря ти за прекрасната събота и неделя — рече Кати, когато той спря пред жилището й на Челси Терас сто трийсет и пет. — Всъщност „прекрасна“ не е точната дума.

Даниъл я целуна лекичко по бузата.

— Хайде да го повторим и следващата седмица — покани я той.

— И дума да не става — отвърна Кати. — Няма да дойда, ако наистина, както каза, си падаш по слаби жени.

— В такъв случай ще повторим всичко без пиршествата, другия път може да поиграем и тенис. Това вероятно ще е единствената възможност да проверя добри ли са тенисистките в Мелбърнския университет.

Кати се засмя.

— А, да, нали ще благодариш от мое име на майка си за страхотното празненство в четвъртък? Наистина незабравима седмица!

— Нямам нищо против да го направя, но ти вероятно ще я видиш преди мен.

— Как така, няма ли да нощуваш у вашите?

— Не. Налага се да се връщам в Кеймбридж — утре до девет сутринта трябва да съм проверил едни писмени работи.

— Можех да се прибера и с влака.

— А аз щях да се лиша от два часа в твоята компания — рече младежът и й махна за довиждане.

[1] Барон Джоузеф Дювийн (1869 — 1939), известен търговец с произведения на изкуството, специалист по старите майстори. Подарил е една от колекциите си на Британския музей. — Б.пр. ↑

[2] Бернхард Беренсон (1865 — 1959), американски изкуствовед и критик от литовски произход, специалист по ренесансова живопис, изиграл важна роля в подбора на произведенията, откупени от големи частни колекционери и музеи. — Б.пр. ↑

41.

Още след първия път, когато преспаха заедно на неудобното единично легло в уютната тясна стаичка на Даниъл, Кати разбра, че иска да прекара остатъка от живота си именно с него. Лошото само беше, че той е син на сър Чарлс Тръмпър.

Кати му се примоли да не казва на родителите си, че се виждат толкова често. Обясни, че била решена да прави, да струва, но да докаже, че заслужава мястото си в галерия „Тръмпър“, и не искала да я смятат за връзкарка, понеже ходи със сина на шефката.

След търга със сребърни предмети, след удара, който нанесе на непознатия с жълтата вратовръзка, и по-късно след разговора на четири очи с журналиста от „Дейли Телеграф“ тя се почувства по-уверена и вече нямаше нищо против да съобщи на семейство Тръмпър, че се е влюбила в единственото им дете.

В понеделник след търга Беки я покани за член на управата на галерията, която дотогава се състоеше единствено от Саймън, Питър Фелоус — шефа на изследователския отдел — и самата Беки.

Тя помоли Кати да подготви и каталога за есенния търг на произведения на импресионистите и я натовари и с други отговорности, включително с ръководството на продавачите долу в галерията.

— Следващия път ще те изберат направо в управителния съвет на цялото акционерно дружество — подметна ехидно Саймън.

По-късно същата сутрин Кати се обади по телефона на Даниъл, за да му съобщи новината.

— Това означава ли, че можем най-сетне да престанем да се крием от нашите?

Когато няколко седмици по-късно баща му се обади, за да му каже, че те с майка му искат да дойдат в Кеймбридж, понеже имали да му съобщават „нещо важно“, Даниъл ги покани следващата неделя на чай в жилището си в общежитието, като ги предупреди, че и той има важни новини.

Онази седмица Даниъл и Кати говореха всеки ден по телефона и младата жена се запита дали не е по-разумно поне да предупредят майка му и баща му, че ще присъства и тя. Даниъл не искаше и да чуе — твърде рядко му се отварял случай да изненада баща си и нямал намерение да се лишава от удоволствието да види изумените им лица.

— Ще ти доверя още една тайна — допълни той. — Кандидатствам за преподавателско място в Кралския колеж в Лондон.

— Божичко, на какви жертви си готов, доктор Тръмпър! — възкликна Кати. — Ако дойдеш в Лондон, аз няма да съм в състояние да те храня така, както ви хранят в „Тринити“.

— Това да се чува. Тъкмо няма да ми се налага да ходя толкова често на шивач.

Кати си помисли, че всички, събрали се на чай в стаята на Даниъл, са неописуемо щастливи, макар че в началото Беки бе малко напрегната и след неочакваното телефонно обаждане на някакъв мъж на име господин Бейвърсток се притесни още повече.

Сър Чарлс се зарадва искрено на новината, че те с Даниъл смятат да се оженят през великденската ваканция, Беки също бе щастлива, задето Кати ще й стане снаха. Чарли изненада младата жена, когато изведнъж смени темата и попита кой е рисувал акварела над писалището на Даниъл.

— Кати — обясни синът му. — Най-после имаме в семейството и художничка.

— Виж ти, много добре рисуваш, млада госпожице! — ахна невярващо Чарли.

— Безспорно — потвърди Даниъл и се взря в картината. — Годежен подарък ми е — обясни той. — И още нещо — това е единствената картина, която Кати е рисувала, откакто е пристигнала в Англия, ето защо е безценна.

— Ще ми нарисуваш ли и на мен една? — попита Чарли, след като разгледа по-внимателно акварела.

— С огромно удоволствие — отговори младата жена. — Но къде ще я сложиш? В гаража ли?

След като похапнаха, четиримата излязоха да се разходят покрай реката, Кати обаче бе разочарована, че родителите на Даниъл бързат да се приберат в Лондон и няма да дойдат с тях на вечерната служба в параклиса.

Подир службата двамата с Даниъл се любиха на тясното му легло и Кати го предупреди, че Великден може би е твърде далеч.

— В смисъл? — учуди се младежът.

— Мензисът ми закъснява с цяла седмица.

Даниъл бе на върха на щастието и настоя веднага да звъннел на майка си и баща си, за да сподели и с тях радостната вест.

— Я не ставай за смях! — спря го Кати. — Още не е сигурно. Дано само не се възмутят, когато истината излезе наяве.

— И таз добра, да се възмутят! Когато съм се родил, дори не са били женени.

— Откъде знаеш?

— Сверих датата, вписана в акта ми за раждане в Съмърсет Хаус, с датата в свидетелството им за брак. Проста работа. Както личи, в началото никой не е искал да си признае, че съм негов.

При тези думи Кати се убеди, че преди да се е омъжила, трябва веднъж завинаги да изясни дали има някаква роднинска връзка с госпожа Трентам. През последната година бе толкова погълната от Даниъл, че рядко си мислеше за своите родители, но не искаше да допусне след време Тръмпърови да си помислят, че ги е мамила, и още по-страшно, да разберат, че по един или друг начин е свързана с най-заклетия им враг. Съвсем случайно беше разбрала къде живее госпожа Трентам и реши да й пише веднага щом се прибере в Лондон.

В неделя вечерта нахвърля черновата на писмо, което преписа на другата заран:

Лондон

Челси Терас №135

27 ноември 1950 г.

Скъпа госпожо Трентам,

Макар че изобщо не ви познавам, ви пиша с надеждата, че ще бъдете в състояние да ми помогнете в безизходицата, в която се намирам от много години.

Родена съм в Мелбърн, Австралия, и никога не съм знаела кои са моите родители, изоставили са ме съвсем невръстна. Израсла съм в сиропиталището „Света Хилда“. Единственото, което имам от баща си, е умален Военен кръст, който той ми подари, когато бях съвсем малка. Върху едно от раменете на кръста са изсечени инициалите „ГФТ“.

От уредника в Музея на Кралския стрелкови полк в Хаунслоу научих, че с медала на 22 юли 1918 година е бил удостоен капитан Гай Франсис Трентам — за храброст, проявена по време на втората битка при Марна.

Случайно да сте роднина на Гай? И възможно ли е той да ми е баща? Ще ви бъда признателна за всичко, което ми съобщите по въпроса. Извинявайте за безпокойството.

Очаквам отговора ви.

Искрено ваша

Кати Рос

На път за работа пусна писмото в пощенската кутия на ъгъла на Челси Терас. Стори й се нелепо, че толкова години се е надявала да открие човек, който да й е роднина, а сега иска същият този човек да я отхвърли.

На другата сутрин в „Таймс“ излезе съобщение за годежа на Кати и Даниъл. Всички в галерията се зарадваха много. По време на обедната почивка Саймън вдигна за Кати наздравица с шампанско и оповести на всеослушание:

— Това е заговор на Тръмпърови, за да сме сигурни, че от „Сотби“ или „Кристи“ няма да ни я отмъкнат под носа. — Всички изръкопляскаха, само Саймън пошушна на Кати: — Точно ти си човекът, който ще ни изведе във висшата лига.

„Колко странно, други ти казват за разкрили се пред теб възможности още преди самият ти да си ги забелязал“, помисли тя.

В четвъртък сутринта получи по пощата морав плик, върху който с небрежен почерк беше написано нейното име. Отвори го припряно и видя, че вътре има два листа дебела хартия в същия цвят. Писмото я озадачи, но й донесе и облекчение.

Лондон

Честър Скуеър №19

29 ноември 1950 г.

Скъпа госпожице Рос,

Благодаря ви за писмото от миналия понеделник, но се опасявам, че не съм в състояние да ви помогна във вашето издирване. Имам двама синове, по-малкият се казва Найджъл, наскоро се раздели с жена си, която сега живее в Дорсет заедно с единствения ми внук, двегодишния Джайлс Реймънд.

По-големият ми син наистина се казваше Гай Франсис Трентам и за втората битка при Марна беше удостоен с Военен кръст, но през 1922 година, след дълго боледуване почина от туберкулоза. Не е бил женен и не е оставил наследници.

Умаленият Военен кръст изчезна малко след като Гай беше на гости на наши далечни роднини в Мелбърн. Радвам се да науча, че след толкова години се е появил отново, и ще ви бъда изключително признателна, ако решите да ми го върнете при първа възможност. Сигурна съм, че няма да пожелаете да държите и занапред у себе си фамилна ценност, за която сега знаете на кого е принадлежала.

Искрено ваша,

Етел Трентам

Кати се зарадва, когато научи, че Гай Трентам е починал една година, преди тя да се роди. Това означаваше, че е невъзможно да е дъщеря на човека, причинил толкова много мъка на бъдещата й свекърва и свекър. Военният кръст очевидно бе попаднал по някакъв начин у баща й, който и да беше той. След като помисли, Кати реши, че колкото и да й е неприятно, е длъжна незабавно да го върне на госпожа Трентам.

След разкритията на старицата Кати се съмняваше, че някога ще разбере кои всъщност са нейните родители — сега бъдещето й бе тясно свързано с Даниъл и тя нямаше намерение да се връща в Австралия. При всички положения усещаше, че е безсмислено и занапред да издирва баща си.

В деня на запознанството им беше казала на Даниъл, че няма представа кои са нейните родители, затова онази събота вечер пое с чиста съвест към Кеймбридж. Мензисът й най-после беше дошъл и тя се бе поуспокоила. Докато влакът се носеше към университетския град, младата жена си помисли, че не помни някога да е била толкова щастлива. Играеше си с кръстчето, сега окачено на златна верижка, подарък от Даниъл за рождения й ден. Беше й тъжно, че го носи за последен път — вече бе решила, веднага щом се прибере от Кеймбридж, да върне медала на госпожа Трентам.

Влакът пристигна със съвсем малко закъснение.

Кати взе куфарчето и излезе от гарата — очакваше Даниъл да е паркирал някъде наблизо и да я чака, никога досега не беше закъснявал. Разочарована, младата жена не видя нито Даниъл, нито автомобила и се изненада още повече, когато и след двайсет минути нямаше и следа от нейния годеник. Върна се на гарата, пусна в процепа на уличния телефон два пенса и набра номера на прекия телефон на Даниъл в общежитието. Не вдигаше никой.

Озадачена, Кати отново излезе от гарата и взе такси до колежа „Тринити“.

Съвсем се притесни, когато таксито спря при общежитието и тя видя, че автомобилът на Даниъл е отпред. Плати на таксиметровия шофьор, прекоси двора и се отправи към вече познатото стълбище.

Реши, че най-малкото, което може да направи, е да се заяде с Даниъл, задето не беше я посрещнал. Така ли щеше да се държи и след като се оженеха? И с нея ли щеше да се отнася като с някоя първокурсничка, която не си е предала писмената работа? Кати се качи по изтърканите стъпала и почука тихо на вратата на стаята, да не би Даниъл още да работи с някой от студентите. И след второто почукване не се появи никой, затова младата жена отвори тежката дървена врата — смяташе да изчака годеника си вътре, докато той се върне.

Сигурно всички в общежитието чуха писъка й.

Първият студент, дотичал в стаята, завари насред пода млада жена, паднала ничком. Той коленичи, изпусна учебниците, които носеше, и повърна. Пое си дълбоко въздух, обърна се светкавично и запълзя покрай преобърнатия стол към вратата. Нямаше сили отново да погледне онова, на което се бе натъкнал при влизането си.

Доктор Тръмпър продължаваше да се полюшва едва-едва от гредата насред тавана в кабинета.

Чарли
1950 — 1964

42.

Три дни не мигнах. На четвъртата сутрин заедно с мнозина от приятелите, колегите и студентите на Даниъл отидох на опелото в параклиса към колежа „Тринити“. Издържах някак на това изпитание и доживях края на седмицата благодарение не на последно място на Дафни, която запази самообладание и организира всичко. Кати не присъстваше на погребението, понеже още я държаха под лекарско наблюдение в болница „Адънбрук“.

Стоях до Беки, докато хорът пееше „Бавно се спуска нощта“. Мислите ми се носеха във всички посоки, опитвах се да възстановя какво точно се е случило последните три дни и да си го обясня. След като Дафни ми каза, че Даниъл е посегнал на живота си — който е избрал нея да ми съобщи, е знаел какво означава думата „състрадание“ — отидох незабавно с автомобила в Кеймбридж, но първо я помолих сега-засега да не казва на Беки, исках да разбера какво точно е станало. Когато след около два часа бях пред общежитието, вече бяха изнесли трупа на Даниъл и бяха завели Кати в болница „Адънбрук“, където тя още била в състояние на шок, нещо, което изобщо не ме изненада. Полицейският инспектор, натоварен с разследването, бе изключително внимателен. По-късно отидох в моргата и разпознах трупа — бях признателен на Бога, че на Беки й е било спестено ако не друго, то поне да идва в това леденостудено помещение, където да види за последно сина си.

„И с мене, Господи, бъди…“

Обясних на полицията, че не виждам причина Даниъл да посегне на живота си, че току-що се е сгодил и не го помня по-щастлив. После инспекторът ми показа предсмъртното писмо: лист най-обикновена хартия с един-единствен написан на ръка абзац.

— Нали знаете, обикновено пишат само един — обясни той.

Не, не знаех.

Взрях се в четливия почерк на Даниъл:

След като вече е невъзможно да се оженя за Кати, не виждам смисъл да живея. Умолявам ви, грижете се за детето.

Даниъл

Сигурно съм си повторил сто пъти тия двайсет и две думи, а пак не проумявах какво означават. След седмица лекарят потвърди пред следователя, че Кати не е бременна и не е правила спонтанен аборт. Връщах се отново и отново към онези думи. Дали не пропусках нещо дребно, или просто не бях в състояние да разбера докрай предсмъртното писмо на момчето?

„Когато другите са безсилни да помогнат…“

По-късно един от криминалистите намери в камината хартия за писма, но тя бе изпепелена и не ни насочи към нищо. После ми показаха плик, в който според полицията е било пратено овъгленото писмо, и попитаха дали познавам почерка. Взрях се в тънките небрежни букви, с които с розово мастило пишеше „Доктор Даниъл Тръмпър“.

— Не — излъгах.

Следователят ми обясни, че писмото било пратено по човек — малко по-рано същия следобед го бил донесъл някакъв тип с кафеникави от тютюна мустаци и туидено сако. Студентът, който го бил видял, помнел само това, направило му впечатление и че непознатият очевидно знае пътя.

Запитах се какво ли е написала тази дърта усойница на Даниъл, та той да посегне на живота си, бях сигурен обаче: и да е разбрал, че негов баща всъщност е Гай Трентам, пак не би предприел такава крайна стъпка, особено като знаех, че преди около три години се е срещал с госпожа Трентам и двамата са се споразумели.

Полицаите намериха върху писалището му още едно писмо — от ректора на Кралския колеж в Лондон, канещ го за преподавател по математика.

„И няма повече утеха…“

След като си тръгнах от моргата, отидох с колата до болница „Адънбрук“, където ми разрешиха да поседя край леглото на Кати. Макар че очите й бяха отворени, личеше, че тя не ме е познала: стоях при нея близо час, а тя само гледаше невиждащо тавана. Разбрах, че не мога да й помогна, и си тръгнах. Завеждащият психиатричното отделение доктор Стивън Аткинс изскочи от кабинета си и попита дали мога да му отделя малко време.

Дребничкият мъж беше облечен като от кутийка, в добре скроен костюм с голяма папийонка. Обясни ми, че Кати е получила психогенна загуба на паметта, известна още като хистерична амнезия, и че трябвало да мине известно време, докато той определи на каква степен на възстановяване можем да се надяваме. Благодарих му и добавих, че ще държа с него постоянна връзка. После се върнах бавно в Лондон.

„Помогни на безпомощните, о, бъди с мен…“

Дафни ме чакаше в моя кабинет и не каза нищо, задето се връщам толкова късно. Опитах се да й благодаря за безграничната доброта, но й обясних, че именно аз трябва да съобщя на Беки. Един бог знае как съм изпълнил това задължение, без да спомена моравия плик с издайническия почерк. Но ако бях казал на Беки всичко от игла до конец, оная вечер тя щеше да отиде право на Честър Скуеър и да удуши с голи ръце старата вещица — сигурно и аз щях да й помогна.

Погребаха Даниъл сред неговите колеги. Наложи се свещеникът към колежа, който вероятно бе присъствал многократно на такива случаи, да спира три пъти молитвата, за да преглътне сълзите.

„В живот и смърт бъди с мен, о, Господи…“

Онази седмица ние с Беки ходехме всеки ден в болница „Адънбрук“, но доктор Аткинс все повтаряше, че състоянието на Кати си остава непроменено — тя и досега не бе промълвила и дума. Въпреки това дори мисълта, че момичето лежи там сам-само и се нуждае от нашата любов, ни отклоняваше от скръбта.

Когато надвечер в петък се прибрахме в Лондон, заварихме Артър Селуин да крачи нервно напред-назад в кабинета ми.

— Някой е проникнал с взлом в жилището на Кати — обясни той още преди да съм казал и дума.

— Но какво може да се открадне оттам?

— И полицаите недоумяват. А и както личи, май не липсва нищо.

Към главоблъсканицата какво ли е написала госпожа Трентам на Даниъл добавих загадката какво би могла да иска тя да вземе от Кати. Отговор не намерих и след като лично отидох да огледам тясната стаичка.

Ние с Беки продължихме да ходим през ден в Кеймбридж, после, някъде в средата на седмицата, Кати най-после проговори — в началото плахо, сетне през сълзи, като ми стискаше ръката. След това най-неочаквано млъкваше отново. Случваше се да търка под брадичката си палец и показалец.

Това озадачи дори доктор Аткинс.

Той обаче обясни, че вече е провел няколко дълги разговора с младата жена и дори е започнал да играе с нея на нещо като игрословици, за да провери паметта й. Според него Кати била заличила в съзнанието си всичко, свързано с Даниъл Тръмпър и с живота си в Австралия. Лекарят ни увери, че при такива случаи това не било необичайно, и дори назова подобно състояние с красива гръцка дума.

— Да се опитам ли да се свържа с преподавателя й в Мелбърнския университет? И да поговоря с персонала в хотел „Мелроуз“. Може би те ще хвърлят някаква светлина?

— Не — рече доктор Аткинс и оправи папийонката си на точки. — Не я притискайте и се подгответе, че тази част от паметта й няма да се възстанови много скоро.

Кимнах.

— Не забравяйте и че жена ви вероятно ще страда от същото.

След месец и три седмици ни разрешиха да приберем Кати у нас на Итън Скуеър, където Беки й беше приготвила стая. Вече бях наредил да пренесат всичките й вещи от малкото жилище над месарницата, макар и да не бях сигурен дали след проникването с взлом не липсва нещо.

Беки беше подредила всички дрехи на младата жена в гардероба и шкафовете и се беше постарала стаята да изглежда възможно най-обитавана. Преди известно време бях свалил акварела, който висеше над писалището на Даниъл, и го бях окачил над стълбището у нас, между картините на Курбе и Сисле. Но когато за пръв път тръгна нагоре по стълбището към своята стая, Кати подмина собствената си рисунка, без изобщо да я забелязва.

Отново попитах доктор Аткинс дали да не пиша до Мелбърнския университет и да се опитам да разбера нещо за миналото на Кати, той обаче и този път ме посъветва да не го правя и изтъкна, че тя сама трябва да ни съобщи нещо, и то когато се почувства готова, а не когато я притискаме.

— Но кога според вас паметта й ще се възстанови напълно?

— Доколкото съдя от опита си, това може да стане и след четиринайсет дни, и след четиринайсет години.

Помня, онази вечер се върнах в стаята на Кати, приседнах в края на леглото и хванах за ръка младата жена. Зарадвах се, когато забелязах, че лицето й си е повъзвърнало руменината. Кати се усмихна и ме попита какво ново-старо на „голямата сергия“.

— Отчитаме рекордна печалба — отвърнах аз. — Но далеч по-важно е, че всички в галерията те очакват с нетърпение.

Тя помълча-помълча и каза простичко:

— Колко ми се иска ти да ми беше баща.

През февруари 1951 година Найджъл Трентам влезе в управителния съвет на „Тръмпър“. Седна до Пол Мерик, на когото се усмихна едва доловимо. Не намирах сили да го погледна в лицето. Беше няколко години по-млад от мен, но аз суетно отсъдих, че надали някой около масата го е забелязал.

Междувременно управителният съвет гласува да се отпуснат още половин милион лири стерлинги, с които „да се запълни дупката“ — така Беки наричаше пустеещия парцел от половин акър, който от десет години зееше насред Челси Терас.

— Така най-после „Тръмпър“ ще може да събере всички магазини под един покрив — оповестих аз.

Трентам не каза нищо. Колегите ми в управителния съвет се съгласиха да отпуснем още сто хиляди лири стерлинги и с тях на мястото на стария младежки клуб в Уайтчапъл да построим нов, който да се нарича център „Дан Салмън“. Забелязах, че Трентам шушука нещо на ухото на Мерик.

Накрая заради инфлацията, стачките и все по-високите цени на строителството сумата, която хвърлихме за „Тръмпър“, скочи от предвидения половин милион на близо седемстотин и трийсет хиляди лири стерлинги. Наложи се отново да пускаме на пазара акции, с които да покрием непредвидените разходи. Друга последица от това бе, че се видяхме принудени да отложим строежа на младежкия клуб.

И този път кандидатите за акции бяха далеч повече от самите акции, което лично за мен бе твърде ласкателно, макар и да се опасявах, че госпожа Трентам вероятно е закупила голям пакет: нямаше как да го докажа. Заради разводняването на капитала моят пакет в дружеството за пръв път падна под четирийсет на сто.

Лятото се оказа тежко, но от ден на ден Кати си възвръщаше все повече силите, а Беки ставаше по-общителна. Накрая лекарят разреши Кати да се върне в галерията на Челси Терас номер едно. Следващия понеделник тя отново бе на работа и Беки сподели, че се е държала така, все едно изобщо не е отсъствала — с тази разлика, че никой не смеел да изрече в нейно присъствие името на Даниъл.

Една вечер след около месец се прибрах от работа и заварих Кати да снове напред-назад във вестибюла. Първото, което ми хрумна, бе, че се измъчва заради миналото. Оказа се, че съм много далеч от истината.

— Кадровата ти политика е сбъркана — рече ми тя, след като затворих вратата след себе си.

— Моля? — възкликнах аз, още дори не си бях свалил пардесюто.

— Сбъркана е — повтори Кати. — Американците проучват натовареността в магазините си и с това спестяват хиляди долари, а ние в „Тръмпър“ се държим така, все едно още плаваме в Ноевия ковчег.

— Хората от Ноевия ковчег са плавали по неволя в него — напомних й аз.

— Да, но само докато дъждът е спрял — отвърна ми младата жена. — Чарли, толкова ли не разбираш, че фирмата може да пести само от заплати най-малко по осемдесет хиляди лири стерлинги годишно! Последните няколко седмици не съм седяла със скръстени ръце. Всъщност дори съм написала доклад, с който доказвам, че съм права.

Тя ми подаде малък кашон и излезе от помещението.

След вечерята близо час преглеждах какво има в него и се запознавах с онова, което Кати е установила: че персоналът е твърде раздут, нещо, което така и не бяхме забелязали. После съвсем в свой стил обясняваше надълго и нашироко как да се справим с положението, без да разгневяваме профсъюзите.

На другия ден, докато закусвахме, Кати продължи да ми разяснява какво е открила така, сякаш изобщо не бях лягал да спя.

— Слушаш ли ме още, господин председателю? — току ме питаше.

Наричаше ме „господин председателю“ винаги когато искаше да привлече вниманието ми, капан, който, бях сигурен, е заимствала от Дафни.

— Целият съм слух — отвърнах аз, при което дори Беки погледна над вестника.

— Искаш ли да ти докажа, че съм права? — попита Кати.

— Дай да чуем.

От този ден нататък, правех ли сутрешната си обиколка из универсалния магазин, неизменно се натъквах на Кати, която работеше на някой от етажите: разпитваше, наблюдаваше или просто си записваше нещо, често пъти с хронометър в ръка. Не я питах какво е намислила, а ако тя ме забележеше, ми казваше само:

— Добър ден, господин председателю.

В неделя я чувах как с часове трака на пишещата машина в стаята си. После една сутрин най-неочаквано намерих на масата за закуска не както се надявах, едно яйце, два тънки резена бекон и „Сънди Таймс“, а обемиста папка.

Следобед се заех да чета какво ми е приготвила Кати. Надвечер вече бях стигнал до заключението, че управителният съвет трябва незабавно да осъществи повечето й препоръки.

Знаех какво точно да направя, но усещах, че ми трябва и благословията на доктор Аткинс. Вечерта се обадих по телефона в болница „Адънбрук“ и главната сестра на отделението великодушно ми довери домашния му номер. Разговаряхме по телефона повече от час. Той ме увери, че нямал опасения за бъдещето на Кати, особено откакто тя започнала да си спомня дребни случки от миналото и дори изявявала желание да говори за Даниъл.

Когато на другата сутрин слязох за закуска, заварих Кати да ме чака на масата. Не каза и дума, докато ядях препечената филия с мармалад и се преструвах на погълнат от „Файненшъл Таймс“.

— Хайде, предавам се — рече накрая младата жена.

— По-добре не го прави — предупредих я, без да вдигам поглед от вестника. — Защото следващия месец си точка седма от дневния ред на заседанието на управителния съвет.

— Но кой ще запознае съвета със заключенията ми? — попита притеснена тя.

— Със сигурност не и аз — предупредих я. — Пък и не се сещам за друг, който да е готов да го направи.

Следващия половин месец, тръгнех ли да си лягам, минавах покрай стаята на Кати и чувах, че тя вече не пише на машината. Загложди ме такова любопитство, че веднъж дори надзърнах през открехнатата врата. Младата жена стоеше пред огледалото, до нея имаше статив с лист бял кадастрон, изпъстрен с цветни кабарчета и очертани с пунктир стрелки.

— Тръгвай си — отпрати ме тя, без дори да се обръща.

Дадох си сметка, че не ми остава друго, освен да чакам следващото заседание на управителния съвет.

Доктор Аткинс ме беше предупредил, че за Кати може да се окаже прекалено тежко изпитание да запознава съвета с изводите си, затова, ако съм забележел и най-малки признаци на стрес, да съм заведял момичето вкъщи.

— Внимавайте, не я притискайте много — бяха последните му думи.

Още в десет без три минути онзи четвъртък сутринта всички членове на управителния съвет вече седяха около масата. Заседанието започна мирно и кротко, с проверка на присъстващите, след което одобрихме протокола от последната ни среща. Въпреки това накарахме Кати да чака цял час, защото, щом стигнахме до точка трета от дневния ред: твърде рутинното продължаване на договора с нашите застрахователи — дружество „Доверие“, Найджъл Трентам се възползва от възможността да ме подразни: подозирам, че очакваше да си изпусна нервите. И сигурно щях да се вбеся, ако не знаех, че той цели точно това.

— Според мен, господин председателю, е дошло време за промени — подхвана Трентам. — Предлагам да прехвърлим застраховката в Общото застрахователно дружество.

Погледнах към левия край на масата, към мъжа, който със самото си присъствие събуждаше спомените за Гай Трентам и ме караше да се питам как ли е щял да изглежда той, ако беше доживял зряла възраст. По-младият брат беше облечен в добре скроен костюм с двуредно закопчаване, който доста успешно прикриваше наднорменото му тегло. Ала нищо не можеше да потули двойната брадичка и плешивеещото теме.

— Искам да напомня на управителния съвет — натъртих аз, — че вече трийсетина години „Тръмпър“ работи със застрахователно дружество „Доверие“. И не само това — то не ни е подвеждало никога досега. Не по-маловажно е, че Общото застрахователно дружество едва ли ще ни предложи по-добри условия.

— Да, но притежава две на сто от акциите на „Тръмпър“ — изтъкна Трентам.

— „Доверие“ пък притежава пет на сто — напомних аз на колегите си от управителния съвет, за да им покажа, че и този път Трентам се е явил неподготвен.

Препирнята сигурно щеше да продължи с часове и двамата с Трентам щяхме да си нанасяме удари точно както Дробни и Фрейзър по време на оспорвана среща по тенис, ако Дафни не се беше намесила, за да поиска да гласуваме.

Макар че Трентам загуби със седем гласа „за“ моето предложение и три — „против“, спорът, избухнал помежду ни, напомни на всички около масата какви са дългосрочните му цели. Благодарение на парите на майка си през последната година и половина Трентам постоянно изкупуваше акции на дружеството и сега вероятно притежаваше пакет, възлизащ на около четиринайсет на сто. Това не беше болка за умиране, ако не знаех, че попечителският фонд „Хардкасъл“ държи още седемнайсет на сто от акциите ни, пакет, първоначално предназначен за Даниъл, който обаче след смъртта на госпожа Трентам веднага щеше да премине в ръцете на следващия наследник на сър Реймънд по права линия. Макар да бе загубил гласуването, Найджъл Трентам не показа с нищо, че е притеснен, и се зае да си подрежда книжата. Стрелна с поглед Пол Мерик, който седеше от лявата му страна. Очевидно бе сигурен, че времето е на негова страна.

— Точка седма — оповестих аз, после се наведох към Джесика и я помолих да покани госпожица Рос.

Когато Кати влезе в залата, всички мъже около масата се изправиха. Дори Трентам се понадигна от мястото си.

Кати сложи два кадастрона върху статива, вече приготвен за нея: върху първия имаше диаграми, вторият беше изпълнен със статистика. Младата жена се извърна с лице към нас. Насърчих я със сърдечна усмивка.

— Добро утро, госпожи и господа — поздрави тя. После замълча и си погледна бележките. — Бих искала да започна…

В началото говореше доста колебливо, но не след дълго се отърси от притеснението и обясни точка по точка защо дружеството провежда остаряла кадрова политика и какви стъпки трябва да предприемем час по-скоро, за да подобрим положението: ранно пенсиониране на мъжете, навършили шейсет, и на жените, които вече са на петдесет и пет, отдаване под наем на търговска площ, дори на цели етажи, на утвърдени марки, които ще ни осигурят постоянни постъпления, без „Тръмпър“ да поема финансов риск, защото търговските марки, наели щандовете, сами ще плащат на продавачите, по-голяма търговска отстъпка за стоките на фирми, които за пръв път работят с нас. Кати изложи всичко това за около четирийсет минути и когато приключи, известно време хората около масата продължиха да мълчат.

Представи чудесно доводите си, но беше още по-добра, когато започна да отговаря на въпросите. Справи се блестящо с всички финансови проблеми, изтъкнати от Тим Нюман и Пол Мерик, отговори подобаващо и на тревогите, които Артър Селуин имаше за профсъюзите. Колкото до Найджъл Трентам, Кати разговаря с него спокойно, с убедителност, за каквато само можех да мечтая. Когато след един час излезе от заседателната зала, всички мъже отново станаха без Трентам, който продължи да гледа втренчено доклада пред себе си.

Вечерта, докато се прибирах по алеята пред нас, видях, че Кати ме чака на стълбите.

— Добре ли беше?

— Дали е било добре ли?

— Чарли, стига си ме държал в напрежение де! — разсърди ми се тя.

— Назначена си в управителния съвет, ще отговаряш за кадровата политика — обясних й с усмивка.

За миг тя като че онемя.

— Е, сама забърка кашата, драга ми госпожице, сега ще си я сърбаш — добавих аз и я подминах.

Кати бе на върха на щастието и на мен за пръв път ми се стори, че вече може би сме загърбили трагичната смърт на Даниъл. Вечерта звъннах по телефона на доктор Аткинс, за да му съобщя не само че се е справила блестящо, но и че е била избрана в управителния съвет. Не казах обаче нито на него, нито на Кати, че от немай-къде съм се съгласил да включим в съвета още един човек на Трентам, само и само да съм сигурен, че назначаването й няма да бъде подлагано на гласуване.

От деня, в който Кати седна на заседателната маса, бе ясно на всички, че тя вече не е просто будно момиче от котилото на Беки, а се е наредила сред сериозните кандидати да ме заменят като председател на управителния съвет. Същевременно обаче си давах прекрасно сметка, че може да заеме мястото ми единствено ако Трентам не успее да се сдобие с контролния пакет от петдесет и едно на сто от акциите в „Тръмпър“. Съзнавах и че той ще го постигне само ако предложи на борсата по-висока цена за акциите на дружеството, което според мен щеше да бъде възможно единствено ако сложеше ръка върху наследството на Хардкасъл. За пръв път в живота ми се прииска госпожа Трентам да доживее до дълбоки старини, а аз да укрепя дружеството дотолкова, че дори парите на Хардкасълови да се окажат недостатъчни, та Найджъл Трентам да завземе „Тръмпър“.

На втори юни 1953 година, четири дни след като двама мъже от различни краища на Общността на нациите покориха Еверест, на престола се възкачи кралица Елизабет. Уинстън Чърчил обобщи чувствата на всички, когато каза:

— Който е чел историята на епохата на първата кралица Елизабет, със сигурност очаква с нетърпение да участва в историята на втората.

Поех предизвикателството, отправено от министър-председателя, а Кати посвети всичките си усилия на начинанието, поверено й от управителния съвет, и през 1953 година спести на дружеството само от заплати четирийсет и девет хиляди лири стерлинги, а през първата половина на 1954-та — още двайсет и една хиляди. В края на финансовата година вече си давах сметка, че Кати знае за управлението на „Тръмпър“ на равнище кадри повече, отколкото всички останали около заседателната маса, включително от мен.

През 1955 година продажбите в чужбина спаднаха рязко и понеже Кати вече се бе справила с предишната си задача и ми се искаше да понатрупа опит и в други области, й възложих ръководството на международния отдел.

Тя се зае с новата си задача със същия плам, с който вършеше всичко, но през следващите две години влезе в сблъсък с Найджъл Трентам по ред въпроси, включително дали да връщаме разликата на всеки клиент, доказал, че е платил за една и съща стока по-малко при нашите конкуренти. Трентам изтъкна, че клиентите на „Тръмпър“ се вълнували не толкова от някаква си въображаема разлика в цената в сравнение с по-неизвестен магазин, а само от качеството и обслужването, на което Кати отвърна:

— Не клиентите, а управителният съвет носи отговорност за отчетите, защото именно той трябва да отстоява интересите на акционерите.

Друг път Трентам насмалко да я обвини, че е комунистка, понеже тя предложи и служителите в дружеството да придобият дял от акциите — така според нея те щели да се чувстват по-съпричастни и обвързани с фирмата, както било например в Япония, страна, в която, както обясни Кати, било нещо обичайно деветдесет и осем на сто от хората да се пенсионират във фирмата, където са започнали трудовия си живот. Дори аз не бях напълно убеден, че трябва да го правим, но когато останахме сами, Беки ме предупреди, че съм започнал да разсъждавам като „изкуфял старец“, което надали беше комплимент.

След като не успя да получи договора за застраховката на „Тръмпър“, Общото застрахователно дружество продаде своя дял от две на сто направо на Найджъл Трентам. От този миг нататък се притеснявах още повече, че накрая той ще се сдобие с достатъчно акции, за да превземе дружеството. Освен това Трентам предложи да назначим в управителния съвет още един негов човек, който благодарение на подкрепата на Пол Мерик беше одобрен.

— Още преди трийсет и пет години трябваше да купя парцела само за четири хиляди лири стерлинги — тюхках се аз пред Беки.

— Често ни го напомняш — отбеляза веднъж жена ми. — За капак сега госпожа Трентам е по-опасна за нас мъртва, отколкото жива.

„Тръмпър“ се справи подобаващо с появата на Елвис Пресли, модата „Теди“[1], тънките токчета и тийнейджърите.

— Клиентите ни може и да се променят, но ние не бива да променяме високите си изисквания — постоянно напомнях аз на управителния съвет.

През 1960 година дружеството обяви чиста печалба от седемстотин петдесет и седем хиляди лири стерлинги, което представляваше четиринайсет на сто възвръщаемост на капитала, а през следващата година получи почетна грамота от монарха. Наредих гербът на династията на Уиндзорите да бъде окачен над главния вход, та клиентите да знаят, че кралицата редовно пазарува в „най-голямата сергия на света“.

Не бих твърдял, че съм виждал някога Нейно Величество да носи наша фирмена синя торбичка с изобразена върху нея сребърна сергийка, нито че в най-натоварените часове съм я мяркал да се качва или да слиза с ескалаторите, но ако запасите в двореца свършеха, оттам ни се обаждаха редовно, което за пореден път доказваше теорията на стария ми дядо, че ябълката си е ябълка, който и да отхапва от нея.

За мен най-радостният ден през 1961 година бе, когато Беки най-сетне откри център „Дан Салмън“ на Уайтчапъл Роуд, още една сграда, за която се бяхме охарчили много повече от предвиденото. Аз обаче не съжалявах — въпреки натякванията на Мерик — за нито едно вложено пени: не можех да се нарадвам, докато гледах как следващото поколение дечурлига от Ийст Енд плуват, боксират се, вдигат тежести или играят скуош, игра, която все не можех да усвоя.

Ако в събота следобед отидех на мач на „Уест Хам“, на връщане задължително се отбивах на път за вкъщи в новия клуб и наблюдавах как децата от Африка, Карибите и Азия — новите обитатели на Ийст Енд, играят едни срещу други точно толкова настървено, както ние навремето срещу малките преселници от Ирландия и Източна Европа.

„Старият ред се сменя, отстъпва място на новото, а Бог се изявява по много начини — да не би някой добър обичай да поквари света“, тези думи на Тенисън, издълбани върху каменната арка на центъра, отново ми напомняха за госпожа Трентам, която рядко напускаше мислите ми, особено при положение че нейните хора, общо трима на брой, седяха на заседателната маса на управителния съвет, готови да изпълнят всяка нейна приумица. Найджъл, който сега живееше на Честър Скуеър, чакаше търпеливо да дойде и неговият час, за да поведе в настъпление войските си.

Все така се молех госпожа Трентам да доживее до дълбока старост, тъй като ми трябваше още време, за да се подготвя и да противодействам на сина й в желанието му да превземе акционерното дружество.

Първа Дафни ме предупреди, че госпожа Трентам се е залежала и семейният лекар я посещава често. През тези месеци на очакване Найджъл Трентам продължаваше да се усмихва невъзмутимо.

Госпожа Трентам, която вече бе на осемдесет и девет години, умря внезапно на седми март 1962 година.

— Докато спяла, не се била мъчила — обясни Дафни.

[1] Съкратено от Едуард. През 50-те години на XX век някои младежи подражават на модата от времето на крал Едуард Седми, управлявал от 1901 до 1910 г. — Б.пр. ↑

43.

Дафни отиде на погребението й, та, както обясни по-късно на Чарли, „да съм сигурна, че наистина са спуснали в земята ковчега на тая дърта вещица, макар че лично аз няма да се учудя, ако тя намери начин да възкръсне и от мъртвите“. След това тя предупреди Чарли как още преди трупът на майка му да е изстинал, са чули Найджъл да заявява на всеослушание, че на следващото заседание на управителния съвет щяла да се разрази буря. Оставаше му да чака само няколко дни.

Първия вторник на следващия месец Чарли огледа хората около масата, за да се увери, че не отсъства никой от управителния съвет. Долови как всички са затаили дъх в очакване да видят кой ще нанесе първият удар. Найджъл Трентам и двамата му колеги носеха черни вратовръзки, сякаш го изискваше някаква тяхна си униформа и те напомняха за новото си положение. За разлика от тях господин Бейвърсток беше със светла вратовръзка в убити тонове, нещо, което Чарли не помнеше да се е случвало друг път.

Чарли вече се беше досетил, че Трентам ще изчака точка шеста от дневния ред — предложението дейността на банковия клон на първия етаж да се разшири — и чак тогава ще се впусне в атака. Банковият клон бе още едно уместно хрумване на Кати и след поредното си месечно посещение в Щатите тя бе внесла в управителния съвет добре обосновано предложение. В края на втората година клонът беше изживял известни затруднения, каквито има във всяко ново начинание, сега обаче бе започнал да изравнява разходите и приходите.

Първият половин час мина, общо взето, мирно и кротко и под ръководството на Чарли съветът разгледа всички точки от първа до пета в дневния ред. Но когато той оповести:

— Точка шеста. Разширяване на…

— Дайте да затворим банковия клон и да намалим загубите — бяха първите думи, които Трентам изрече още преди Чарли да е имал възможност да изкаже мнението си.

— Но защо? — попита предизвикателно Кати.

— Защото не сме банкери — тросна се Трентам. — Ние сме собственици на магазини, или на сергии, както господин председателят толкова често ни напомня. При всички положения ще спестим от разходи трийсет хиляди лири стерлинги годишно.

— Но банковият клон тъкмо започва да се налага — възрази Кати. — Трябва да мислим как да разширяваме, а не как да съкращаваме услугите. А ако отчетем и печалбата, знае ли човек колко от парите, теглени в клона, после остават в магазините ни?

— Да де, но погледнете колко много търговска площ заема банковият клон.

— В замяна на това предлагаме на клиентите ценна услуга.

— И губим доста пари само защото не използваме търговската площ за по-печеливши дейности — изстреля Трентам.

— Какви например? — не му се даваше Кати. — Посочете ми само един щанд, който да предлага по-полезна услуга и в същото време дава по-добра възвръщаемост на вложението. Направете го и аз ще съм първата, която ще се съгласи с вас, че трябва да закрием банковия клон.

— Ние не сме обслужващо предприятие. Наш дълг е акционерите да получават срещу вложените пари добри дивиденти — напомни Трентам. — Настоявам да гласуваме — добави той, без да си прави труда да опровергава доводите на Кати.

Загуби гласуването с шест гласа „против“ и три — „за“, и Чарли реши, че след такъв резултат могат да преминат към точка седма — предложението целият колектив да отиде на „Уестсайдска история“ в „Одеон“ на Лестър Скуеър. Но Джесика Алън тъкмо бе вписала в протокола имената, когато Найджъл Трентам скочи на крака и каза:

— Искам да съобщя нещо, господин председателю.

— Не е ли по-добре да го направите в точка „Разни“? — попита невинно Чарли.

— Когато стигнете до точка „Разни“, господин председателю, аз вече няма да съм тук — отсече хладно другият мъж. Извади от вътрешния джоб на сакото си лист хартия и зачете от него — очевидно се беше подготвил предварително. — Смятам за свой дълг да уведомя управителния съвет — заяви Трентам, — че до няколко седмици ще притежавам трийсет и три на сто от акциите на „Тръмпър“. При следващата ни среща ще настоявам за няколко промени в структурата на акционерното дружество и не на последно място, в състава на хората около тази маса. — Той замълча, погледна Кати и допълни: — Сега смятам да си тръгна, за да обсъдите на спокойствие последиците, произтичащи от това мое изявление.

Изтика стола назад точно когато се намеси и Дафни.

— Не разбирам накъде биете, господин Трентам.

Той се подвоуми, сетне отсече:

— В такъв случай, лейди Уилтшир, вероятно се налага да обясня по-подробно.

— Много мило от ваша страна.

— На следващото заседание — продължи невъзмутимо Трентам — ще приема да бъда предложен и одобрен за следващия председател на управителния съвет на „Тръмпър“. Ако случайно не бъда избран, веднага ще се оттегля от съвета и ще свикам пресконференция, на която ще оповестя, че възнамерявам да закупя на по-висока от пазарната цена всички останали акции на дружеството. Би трябвало да сте наясно, че ще разполагам със средствата, необходими, за да се справя с това предизвикателство. За да стана собственик на мажоритарния дял, ми трябва само още пакет от осемнайсет на сто, затова според мен е най-разумно сегашните членове на управителния съвет да се примирят с неизбежното и да си подадат оставките, за да си спестят неудобството да бъдат уволнени. Очаквам да видя един-двама измежду вас и на следващото заседание на управителния съвет.

Той и двамата му колеги се изправиха и излязоха от залата.

Настана мълчание, нарушено отново от Дафни, която попита:

— Какво е събирателното за няколко лайна?

Всички прихнаха, с изключение на Бейвърсток, който изсумтя:

— Бунище.

— Е, вече чухме сигнала за битка — намеси се и Чарли. — Да се надяваме, че на всички ни стиска да я поведем. — Той се обърна към господин Бейвърсток и попита: — Можете ли да обясните на управителния съвет как стоят нещата с акциите, купени от попечителски фонд „Хардкасъл“?

Старецът вдигна бавно глава и погледна Чарли.

— Не, не мога, господин председателю. Всъщност съжалявам много, но трябва да уведомя управителния съвет, че също си подавам оставката.

— Как така? — изуми се Беки. — Винаги досега сте ни подкрепяли — и в добро, и в лошо.

— Извинявайте, лейди Тръмпър, но не съм в състояние да разкрия причините.

— А възможно ли е да преразгледате становището си? — поинтересува се Чарли.

— Не, сър — отсече адвокатът.

Чарли закри веднага заседанието, въпреки че всички заговориха в един глас, и побърза да излезе заедно с Бейвърсток от залата.

— Какво ви кара да подавате оставка? — попита пак Чарли. — След всичките тези години?

— Предлагам, сър Чарлс, да се срещнем утре, за да обсъдим причините.

— Както искате. Само ми кажете защо решихте да ни напуснете точно когато имаме най-голяма нужда от вас.

Господин Бейвърсток спря като закован.

— Сър Реймънд предчувстваше, че това може да се случи — отвърна тихо адвокатът. — Ето защо ми е дал съответните нареждания.

— Пак не ви разбирам.

— Точно за това ми се иска утре да се видим, сър Чарлс.

— Да доведа ли и Беки?

Господин Бейвърсток се позамисли.

— По-добре недейте. За пръв път от четирийсет години ще подведа клиента си и ще разкрия негова тайна, предпочитам да го сторя само пред един човек.

Когато на другата сутрин Чарли отиде в адвокатска кантора „Бейвърсток, Дикенс и Коб“, старши съдружникът вече го чакаше на входната врата. Познаваха се от четиринайсет години, Чарли никога не беше закъснявал за среща с господин Бейвърсток, въпреки това бе трогнат от старовремското внимание, оказано му от адвоката.

— Добро утро, сър Чарлс — поздрави Бейвърсток и поведе госта по коридора към своя кабинет.

Чарли се изненада, когато той го покани да седне пред незапалената камина, а не както обикновено, от другата страна на писалището. Този път на срещата не присъстваше никой от служителите или секретарките, който да води протокол, Чарли забеляза и че телефонът върху бюрото на адвоката е изключен. Облегна се, осъзнал, че срещата няма да трае кратко.

— Преди много години, когато бях млад — подхвана Бейвърсток — и се явявах на изпити, се заклех никога да не издавам личните тайни на своите клиенти. Според мен мога спокойно да заявя, че през целия си професионален живот не съм престъпвал това обещание. Но както знаете, сред клиентите ми беше и сър Реймънд Хардкасъл и той…

На вратата се почука и в кабинета влезе младо момиче, което носеше поднос с две чаши топло кафе и захарница.

— Благодаря ви, госпожице Бъроус — рече адвокатът, когато момичето сложи една от чашите пред него. Не продължи разказа си, докато младата жена не излезе и не затвори вратата след себе си. — Та докъде бях стигнал, стари ми приятелю? — попита Бейвърсток и пусна в кафето бучка захар.

— До вашия клиент — сър Реймънд.

— А, да — рече адвокатът. — Та сър Реймънд остави завещание, за което вероятно знаете. Не знаете обаче, че приложи към него и писмо. То няма юридическа стойност, понеже е адресирано лично до мен.

Чарли не се и докосна до кафето, слушаше много внимателно.

— Именно защото писмото не е юридически документ и ми е пратено като на приятел, реших да ви запозная с неговото съдържание.

Бейвърсток се наведе и отвори папката върху масата пред него. Извади един-единствен лист хартия, запълнен с дързък, решителен почерк.

— Преди да ви прочета писмото, сър Чарлс, бих искал да наблегна, че сър Реймънд го е писал по време, когато е предполагал, че наследник на състоянието му ще бъде Даниъл, а не друг негов роднина по права линия.

Адвокатът намести очилата върху носа си, прокашля се и зачете:

Скъпи Бейвърсток,

Въпреки всичко, което сторих, за да съм сигурен, че последната ми воля ще бъде изпълнена безусловно, пак е възможно Етел да измисли начин моят правнук Даниъл Тръмпър да не наследи състоянието ми. Ако такива обстоятелства случайно се появят, те моля да приложиш здравия си разум и да уведомиш по-подробно хората, засегнати от решенията, които съм изложил в завещанието си.

Стари ми приятелю, знаеш много добре за кого и за какво ти говоря.

Както винаги,

твой Рей

Бейвърсток остави писмото на масата и каза:

— Опасявам се, че познаваше малките ми слабости не по-зле, отколкото слабостите на дъщеря си.

Чарли се усмихна — съзнаваше, че старият адвокат е изправен пред тежък нравствен избор.

— Преди да се позова на самото завещание, трябва да ви доверя още нещо.

Чарли кимна.

— Както знаете, сър Чарлс, следващият най-близък роднина по права линия е господин Найджъл Трентам. Не бива обаче да подминаваме факта как от самото завещание се вижда, че сър Реймънд не е пожелал дори да го посочи по име като свой наследник. Подозирам, е хранел надежда, че Даниъл също ще има деца, които ще имат върху наследството повече права от Найджъл. При сегашните обстоятелства обаче господин Найджъл Трентам е най-близкият жив потомък по права линия на сър Реймънд, затова има право да претендира за акциите в „Тръмпър“ и за наследството на Хардкасъл — значително състояние, което, както ще потвърдя и аз, ще му осигури достатъчно средства, та той да изкупи на по-висока цена мажоритарния пакет във вашето акционерно дружество. Но не това е причината да пожелая да се срещнем днес сутринта. Не, поканих ви, защото в завещанието има още едно условие, за което вие вероятно не знаете. Отчитайки писмото на сър Реймънд, смятам най-малкото за свой дълг да ви уведомя какво гласи това условие. — Бейвърсток се зае да преглежда книжата в папката и след малко извади няколко листа, запечатани с восък и прихванати с розова лента. — Отне ми доста време да съставя първите единайсет точки от завещанието на сър Реймънд. Тяхното съдържание обаче няма отношение към разглеждания въпрос. В тях са посочени малки суми, които моят клиент завеща на свои племенници и братовчеди — те вече си ги получиха. В точки дванайсета-двайсет и първа пък са изброени благотворителни дружества, клубове и учебни заведения, които също наследиха определени парични суми. Според мен от решаващо значение е точка двайсет и втора. — Бейвърсток се прокашля отново, после пак погледна завещанието и отгърна няколко страници. — „Завещавам основната част от наследството на господин Даниъл Тръмпър от колежа «Тринити» в Кеймбридж, но ако той не надживее дъщеря ми Етел Трентам, сумата следва да се подели поравно между неговите деца. В случай че Даниъл Трентам няма деца, наследството се полага на най-близкия ми жив потомък по права линия.“ А сега най-важният абзац, сър Чарлс. „Ако възникнат такива обстоятелства, нареждам на изпълнителите на завещанието да направят всичко, което сметнат за необходимо, за да открият човек, който има право да претендира за наследството. С оглед на надлежното изпълнение на това условие постановявам окончателното изплащане на наследството да бъде извършено две години след смъртта на дъщеря ми.“

Чарли понечи да попита нещо, но господин Бейвърсток вдигна ръка.

— Стана ми ясно — продължи адвокатът, — че сър Реймънд е включил точка двайсет и втора просто за да ви даде достатъчно време, през което да съберете сили и да се противопоставите на домогванията на господин Найджъл Трентам да превземе отвътре акционерното дружество. Сър Реймънд е оставил и указания, след като от смъртта на дъщеря му мине известно време, да пусна обяви в „Таймс“, „Дейли Телеграф“, „Гардиан“ и в други вестници — където сметна за уместно, за да установя дали няма още лица в правото си да претендират за част от наследството. В случай че такива хора се появят, те трябва да се обърнат именно към нашата адвокатска кантора. Тринайсет по-далечни роднини на сър Реймънд вече получиха сумата от хиляда лири стерлинги всеки, твърде възможно е обаче да има и други братовчеди или далечни родственици, за чието съществуване сър Реймънд не е знаел, но които също имат право на част от оставеното от него. Тази уговорка просто е развързала ръцете на стареца да добави и условието за двете години. Доколкото разбирам, сър Реймънд е бил готов да завещае още хиляда лири стерлинги на някой роднина, когото е пропуснал, само и само да ви предостави повечко време и вие да не се чувствате притиснат до стената. Между другото — рече Бейвърсток, — реших към списъка на вестниците, посочени в завещанието, да добавя „Йоркшир Поуст“ и „Хъдърсфийлд Дейли Екзаминър“, понеже в графство Йоркшир семейството има доста роднини.

— Колко далновиден и прозорлив е бил старецът! — възкликна Чарли. — Жалко, че не съм го познавал.

— Мога да заявя достатъчно убедено, сър Чарлс, че сър Реймънд щеше да ви бъде симпатичен.

— Много мило от ваша страна, стари ми приятелю, че ме уведомихте как стоят нещата.

— Излишно е да ми благодарите — рече адвокатът, — сигурен съм, че ако беше на мое място, сър Реймънд щеше да постъпи точно така.

— Ако бях казал на Даниъл истината за баща му…

— Пестете си силите за основната битка — спря го Бейвърсток. — Може би още не всичко е изгубено и ще бъде жалко, ако пропилеем възможностите, които сър Реймънд ни е предоставил със своята прозорливост.

На седми март 1962 година, деня, когато госпожа Трентам почина, според индекса, поместен във „Файненшъл Таймс“, акциите на „Тръмпър“ вървяха по една лира стерлинга и два шилинга едната, само месец по-късно цената им бе скочила с цели три шилинга.

Първият съвет, който Тим Нюман даде на Чарли, бе в никакъв случай да не се разделя с акциите, които вече притежава, и през следващите година-две да не пуска при никакви обстоятелства още акции на борсата. Препоръча и ако междувременно имат излишни пари в брой, Чарли и Беки да изкупуват всички акции, появили се на борсата.

Ала последният съвет се оказа неизпълним: още в мига, когато на пазара се появеше по-голям пакет акции, те биваха изкупувани от неизвестен посредник, очевидно получил нареждане да ги взима, каквато и да е цената. И посредникът, с когото работеше Чарли, успя да се сдобие с известен брой акции, но само от хора, които не желаеха да сключват сделки на борсата. Чарли със свито сърце плащаше завишените цени — още помнеше, че последния път, когато е прекалил със заемите, се е разминал на косъм с фалита. В края на годината акциите на „Тръмпър“ се търгуваха по една лира стерлинга и седемнайсет шилинга. Хората, готови да се разделят със своите акции, станаха още по-малко, когато „Файненшъл Таймс“ предупреди читателите си, че през следващата година и половина за дружеството вероятно ще се поведе кървава битка.

— Проклетият вестник е осведомен не по-зле от членовете на управителния съвет — оплака се на следващото заседание Дафни на Чарли и добави, че вече не си правела труда да чете протокола от предишното заседание, понеже можела да го види едва ли не дума по дума върху първата страница на „Файненшъл Таймс“.

Докато говореше, тя не сваляше очи от Пол Мерик.

В последната дописка, поместена във вестника, имаше само една дребна неточност — битката за „Тръмпър“ вече не се водеше в управителния съвет. Веднага щом се разбра, че в завещанието на сър Реймънд има и изискване от смъртта на госпожа Трентам да изминат две години, нейният син и подставените му лица престанаха да се явяват на месечните заседания.

Най-много от отсъствието на Трентам се ядосваше Кати — от тримесечие на тримесечие новият банков клон отчиташе все по-голяма печалба. Младата жена се усети, че спори с три празни стола, макар и да подозираше, че Мерик донася на Честър Скуеър всичко до най-малките подробности. Освен това на годишното събрание на акционерите на „Тръмпър“ Чарли оповести, че през 1963 година дружеството ще отчете поредната рекордна печалба.

— Както е тръгнало, ще се окаже, че си посветил целия си живот да наложиш „Тръмпър“, колкото накрая да поднесеш дружеството на тепсия на Трентамови — завайка се Тим Нюман.

— Така си е, не е нужно госпожа Трентам да се обръща в гроба — съгласи се Чарли. — Каква ирония на съдбата! След всички мръсотии, които ми е правила приживе, трябваше да умре, за да й падне случай да ми нанесе coup de grace[1].

После, в началото на 1964 година, цената на акциите отново се покачи — този път скочи на над две лири стерлинги — и Чарли научи от Тим Нюман, че Найджъл Трентам продължава да ги изкупува чрез свои хора.

— Но откъде намира толкова средства, нали още не се е добрал до парите на дядо си?

— Един бивш колега ми пошушна — отвърна Тим Нюман, — че утвърдена търговска банка му е отпуснала голям заем, понеже очаква той да получи наследството на Хардкасъл. Жалко, че твоят дядо не ти е завещал такова голямо наследство — добави той.

— И това, което ми е оставил, не е никак малко.

Найджъл Трентам избра шейсет и четвъртия рожден ден на Чарли, за да оповести, че смята да се сдобие с контролния пакет в „Тръмпър“, като изкупи акциите на цена две лири стерлинги и четири шилинга едната — това се случи само месец и три седмици преди срока, когато вече можеше да предяви претенциите си към наследството. Чарли все още беше убеден, че с помощта на приятели и на някои учреждения, например на застрахователно дружество „Доверие“, както и на акционери, изчакващи цената да скочи още повече, ще се сдобие с дял от почти четирийсет на сто. Според преценката на Тим Нюман сега Трентам притежаваше най-малко двайсет на сто от акциите, но щом добавеше към тях седемнайсетте на сто на попечителския фонд, вероятно щеше да държи в ръцете си цели четирийсет и две — четирийсет и три на сто. Финансистът предупреди Чарли, че за Трентам няма да е особено трудно да изкупи още осем-девет на сто от акциите, колкото му трябваха, за да се сдобие с контролния пакет в дружеството.

Онази вечер по случай рождения ден на Чарли Дафни устрои в дома си на Итън Скуеър празненство, на което Кати не можа да присъства, понеже беше отишла за стока в Ню Йорк. Не стана дума за Трентам, докато всички не си наляха по втора чаша портвайн и разнежен, Чарли не оповести на всеослушание условието, което сър Реймънд бил вписал в завещанието си с една-единствена цел — да се опита да го спаси.

— Да пием за сър Реймънд Хардкасъл — вдигна Чарли чашата. — Хубаво е да имаш за съюзник такъв човек.

— За сър Реймънд — повториха в хор гостите — всички вдигнаха чашите с изключение на Дафни.

— Какво ти става пак, моето момиче? — учуди се Пърси. — Не ти ли харесва портвайнът?

— Не, портвайна го бива — за разлика от вас. Как пък никой не се досети какво точно очаква сър Реймънд от вас!

— Какво говориш, моето момиче?

— Бих казала, че е повече от очевидно за всички, особено за теб, Чарли — обърна се към него тя.

— И аз като Пърси не проумявам за какво говориш.

Присъстващите замълчаха и зачакаха какво ще им каже домакинята.

— Съвсем просто е — подхвана Дафни. — Сър Реймънд явно е бил убеден, че госпожа Трентам няма да надживее Даниъл.

— Е, и? — възкликна Чарли.

— Както личи, не се е съмнявал и че Даниъл няма да има деца.

— Възможно е — съгласи се Чарли.

— Всички сме наясно, че Найджъл Трентам му е бил нещо като последна резерва — в противен случай сър Реймънд щеше да го посочи по име в завещанието си като следващия човек, който да го наследи, вместо да прави изричната уговорка, че оставя почти цялото си състояние на потомъка на Гай Трентам, когато изобщо не е виждал. Нямало е да добавя и думите: ако той няма деца, наследството да отиде у най-близкия му жив потомък по права линия.

— И къде ни води всичко това? — намеси се Беки.

— Отново към условието, на което Чарли току-що се позова. — „Изпълнителите на завещанието да направят всичко, което сметнат за необходимо, за да открият човек, който има право да претендира за наследството“ — прочете Дафни бележките, които беше нахвърляла върху салфетката. — Това ли гласи условието, господин Бейвърсток? — попита тя.

— Точно това, лейди Уилтшир, но и досега не разбирам…

— Защото и вие като Чарли сте сляп — укори го домакинята. — Слава богу, че сред нас има поне един трезвен човек. Господин Бейвърсток, бъдете така любезен, напомнете ни какви точно указания е дал сър Реймънд за обявата.

Адвокатът допря до устните си квадратната ленена салфетка, сгъна я и я сложи пред себе си.

— Трябва да пусна обявата в „Таймс“, „Дейли Телеграф“ и „Гардиан“, както и във всеки друг вестник, където сметна за уместно.

— Където сметнете за уместно — повтори Дафни, като изговаряше бавно думите. — Който е достатъчно трезвен, ще схване намека. — Сега вече всички се бяха вторачили в домакинята, но не смееха да я прекъснат. — Толкова ли не виждате, че това са най-важните думи? — възкликна тя. — Защото, ако Гай Трентам има и други деца, със сигурност няма да ги откриете с обява в „Таймс“, „Дейли Телеграф“ и „Гардиан“, които излизат в Лондон, още по-малко в „Йоркшир Поуст“ и „Хъдърсфийлд Дейли Екзаминър“.

Чарли остави парчето торта в чинията и извърна очи към господин Бейвърсток.

— Божичко, тя е права!

— Със сигурност едва ли греши — призна адвокатът и се намести притеснен на стола. — Извинявам се за липсата на въображение, защото, както с основание изтъкна и лейди Уилтшир, съм се държал като слепец и глупак и не съм изпълнил указанията на своя клиент, посъветвал ме да се осланям на здравия си разум. Както личи, той се е досетил, че Гай вероятно има и други деца, които обаче не могат да бъдат намерени в Англия.

— Браво на вас, господин Бейвърсток — поздрави го Дафни. — Ето на! Трябвало е да следвам право.

В този случай господин Бейвърсток отсъди, че няма основания да я опровергава.

— Разполагаме с още малко време — намеси се Чарли. — До деня, когато наследството трябва да премине в ръцете на законния му притежател, остават един месец и три седмици, затова на работа. Между другото, признателен съм ти — добави той и се поклони на Дафни. Стана и се отправи към най-близкия телефон. — Първото, което трябва да осигуря, е най-добрият адвокат в Австралия. — Чарли си погледна часовника. — И дано не роптае, че се налага да става толкова рано.

Господин Бейвърсток се прокашля.

През следващия половин месец във всички вестници с тираж над петдесет хиляди, излизащи на австралийския континент, се появиха големи обяви в рамка. Всеки, откликнал на тях, се явяваше на разговор в адвокатска кантора в Сидни, която господин Бейвърсток бе препоръчал с готовност. Всяка вечер старши съдружникът в нея — Тревър Робъртс, разговаряше няколко часа по телефона с Чарли, за да му съобщи последните новини, събрани от клоновете на кантората в Сидни, Мелбърн, Пърт, Брисбейн и Аделаида. Цели три седмици Робъртс отсявал мошениците и самозванците, откликнали на обявата, от хората, които наистина били в правото си да предявят претенции към наследството на Хардкасъл, и накрая съобщи на Чарли, че били останали само трима души, които отговаряли на условията. Но след като служител на кантората се срещнал с тях, се установило, че и те не могат да докажат кръвна връзка с когото и да било от рода Трентам.

В националния регистър Робъртс открил седемнайсет души с името „Трентам“, повечето от Тасмания, ала и те нямали кръвна връзка с Гай Трентам и майка му, макар че една старица от Хобарт, преселила се непосредствено след войната от Рипън, успяла да докаже, че трябва да си получи хилядата лири стерлинги, тъй като се падала трета братовчедка на сър Реймънд.

Чарли благодари на господин Робъртс за проявеното усърдие, но му каза да продължава издирването, независимо колко души ще се наложи да работят ден и нощ.

На последното заседание на управителния съвет, преди Найджъл Трентам да получи официално наследството, Чарли съобщи на своите колеги последните новини от Австралия.

— Не ми звучи особено обнадеждаващо — отбеляза Нюман. — Ако имаше човек, който да е потомък на Трентамови, той би трябвало да е прехвърлил трийсетте — все щеше да се обади досега.

— Така е, но Австралия е много голяма, пък и този човек може да е напуснал страната.

— Никога не се отказваш, нали? — подметна Дафни.

— При всички положения — намеси се и Артър Селуин — вече е твърде късно да търсим споразумение с Трентам. Но заради „Тръмпър“ и клиентите ми се иска все пак да проверя дали е възможно двете страни да се разберат мирно и кротко…

— Какво споразумение, какво разбирателство! — подвикна Чарли. — Трентам няма да миряса, докато не се сдобие с контролния пакет акции и не седне на мястото ми, след което аз няма да имам друг избор, освен да се усамотя в някой старчески дом.

— Дори и да е така, господин председателю, искам да напомня, че носим отговорност пред акционерите — рече Селуин.

— Той е прав — подкрепи го Дафни. — Вероятно ще се наложи, Чарли, наистина да опиташ — в името на бъдещето на дружеството, което си създал. — Тя добави едва чуто: — Колкото и да ти е болно.

Беки кимна в знак, че също е съгласна, след което Чарли се обърна към Джесика и й нареди възможно най-бързо да му уреди среща с Трентам. След няколко минути секретарката се върна в заседателната зала и съобщи на управителния съвет какво й е казал Найджъл Трентам — че не изгарял от желание да се среща с никого от членовете му — поне до мартенското заседание, когато с удоволствие щял да приеме лично оставките им.

— Седми март, точно две години след смъртта на майка му — напомни Чарли на присъстващите.

— На другата линия ви чака господин Робъртс — допълни Джесика.

Чарли стана и излезе от заседателната зала. Веднага щом стигна при телефонния апарат, грабна слушалката така, както моряк, претърпял корабокрушение, сграбчва спасителния пояс.

— Какво имате да ми съобщите, Робъртс?

— Гай Трентам!

— Но той вече е погребан в Асхърст.

— Преди това обаче трупът му е бил изнесен от един затвор в Мелбърн.

— Затвор ли? Мислех, че е умрял от туберкулоза.

— Едва ли някой, сър Чарлс, може да умре от туберкулоза, докато виси на примката на двуметрово въже.

— Обесен ли е бил?

— Да, за убийството на жена си Ана Хелън — обясни адвокатът.

— Имали ли са деца?

— Невъзможно е да установим.

— Как така?

— Управата на затвора няма право да разкрива пред когото и да било имената на най-близките кръвни роднини.

— Но защо, да го вземат мътните?

— От съображения за сигурност.

— Това ще бъде само от полза за роднините.

— Казах им го. Но от затвора ми отговориха, че вече сме пуснали обява, разпространена от единия, та чак до другия край на Австралия. По-лошото е, че ако Трентам е имал деца и по разбираеми причини те са си сменили името, почти няма вероятност да ги открием. Но вие, сър Чарлс, можете да бъдете сигурен, че правя всичко възможно по въпроса.

— Уредете ми разговор с шефа на полицията.

— Няма да спечелите нищо, сър Чарлс. Той няма да… — понечи да уточни Робъртс, но Чарли вече беше затворил.

— Ти си полудял — каза час по-късно Беки, докато помагаше на своя мъж да си приготви багажа.

— Не е лъжа — съгласи се Чарли. — Но това вероятно е последната ми възможност да запазя мажоритарния пакет в дружеството и нямам намерение да я оползотворявам от близо деветнайсет хиляди километра. Вместо да разговарям по телефона, ще се вдигна и ще отида там, така поне ще знам, че съм се провалил аз, а не някой друг.

— Но какво изобщо очакваш да намериш, след като пристигнеш там?

Чарли погледна жена си, както пристягаше каишите на куфара.

— Подозирам, че единствена госпожа Трентам е знаела отговора на този въпрос.

[1] Смъртоносен удар (фр.). — Б.пр. ↑

44.

Когато трийсет и четири часа по-късно самолетът кацна в топлата, огряна от слънцето вечер на летище „Кингсфорд Смит“ в Сидни, Чарли усети, че ако има нужда от нещо, то това е да си отспи. След гишето за митническа проверка го чакаше снажен младеж, облечен в лек бежов костюм — пристъпи напред и се представи като Тревър Робъртс, адвоката, препоръчан му от Бейвърсток. Беше едър, добре сложен и червенокос, със силен загар — очевидно прекарваше съботните следобеди по кортове и игрища. Веднага пое от Чарли количката с натоварения на нея багаж и я забута с напета походка към изхода с табела „Паркинг“.

— Не се налага да караме куфарите в хотел — обясни младежът, докато държеше вратата. — Ще оставим всичко в автомобила.

— Дали съветът, който ми давате, е разумен? — попита той задъхан — едва успяваше да настигне младия адвокат.

— Повече от разумен, сър Чарлс, нямаме никакво време за губене. — Спря с количката край бордюра и шофьорът натовари куфарите в багажника на автомобила. Чарли и господин Робъртс се качиха отзад. — Генерал-губернаторът на Великобритания ви е поканил на прием в резиденцията си, който започва в шест часа, освен това искам още тази вечер да хванем последния самолет за Мелбърн. Разполагаме само с шест дни, не можем да си позволим да ги пилеем някъде другаде.

Още когато австралиецът му подаде дебелата папка, Чарли разбра, че двамата ще се сработят. Заслуша съсредоточено младия адвокат, който му обясни как предвижда да разпределят времето през следващите три дни. Докато автомобилът се носеше към покрайнините на града, Чарли не пропускаше и дума, изречена от Робъртс, и само от време на време го караше да повтори или да уточни по-подробно нещо. Мъчеше се да свикне с разликата в подхода на господин Робъртс и на всички други адвокати, с които беше работил в Англия. Когато бе помолил господин Бейвърсток да му намери най-умния и оправен млад адвокат в Австралия, не беше и подозирал, че той ще се спре на юрист, който да е толкова различен от самия него.

Автомобилът все така се носеше шеметно по магистралата към резиденцията на генерал-губернатора, а през това време Робъртс, който бе закрепил върху коленете си няколко папки, продължаваше подробния си доклад:

— Отиваме на приема у генерал-губернатора — поясни той — само защото през следващите няколко дни можем да опрем до помощта му. После тръгваме за Мелбърн, защото всеки път, когато някой от кантората се натъкне на следа, тя като че ли води към кабинета на началника на мелбърнската полиция. За утре сутринта съм ви уредил среща с него, но както вече ви предупредих, той не е особено отзивчив с подчинените ми.

— Защо така?

— Назначен е отскоро и сега се опитва да докаже, че ще се отнася към всички безпристрастно… освен към англичаните.

— Какво са му направили англичаните?

— Нищо, просто като всеки австралиец второ поколение ги мрази… или най-малкото се прави, че ги мрази — подсмихна се Робъртс. — Но мен ако питате, наистина има само една прослойка, която ненавижда повече.

— Кого, престъпниците ли?

— А, не. Адвокатите — уточни младежът. — Както виждате, всичко е срещу нас.

— Успяхте ли все пак да измъкнете нещичко от него?

— Не много. Онова, което ни каза, го има, общо взето, и в регистрите. Например, че на двайсет и седми юли 1926 година Гай Трентам е убил в пристъп на ярост жена си, като я е намушкал няколко пъти с нож, докато се е къпела. За всеки случай после й е държал главата под водата — да не би да прескочи трапа. Страница шестнайсета от папката, която ви предоставих. Освен това знаем, че на двайсет и трети април 1927 година той е бил обесен за извършеното престъпление, въпреки че генерал-губернаторът е получил множество молби за помилване. Виж, не успяхме да установим дали е имал деца. Единствен вестник „Ейдж“, който излиза в Мелбърн, е пуснал дописка за съдебния процес, в нея обаче не се споменава за деца. Но това не е изненадващо, съдията не би позволил на процеса да се говори за децата, освен ако това не хвърля някаква светлина върху престъплението.

— А как е моминското име на жена му? То със сигурност би ни насочило.

— И да ви го кажа, няма да ви хареса, сър Чарлс — рече Робъртс.

— Нищо, нека опитаме.

— Жената се е казвала Смит, Ана Хелън Смит, ето защо през краткото време, с което разполагахме, насочихме усилията си към Трентам.

— И въпреки това не сте попаднали на никакви сигурни следи, така ли?

— Опасявам се, че да — потвърди адвокатът. — Дори и по онова време в Австралия да са живели деца с името Трентам, не успяхме да ги открием. Подчинените ми в адвокатската кантора разговаряха поотделно с всеки на име Трентам, вписан в националния регистър, включително с един от Курабулка, селце с население от единайсет души, до което се стига за три дни с автомобил и пеш.

— Въпреки неуморните ви усилия, Робъртс, предполагам, че все има още някои места, където можем да надзърнем.

— Не го изключвам — призна адвокатът. — По едно време дори се питах дали, когато е пристигнал в Австралия, Трентам не си е сменил името, но началникът на полицейското управление потвърди, че делото, което се пази при тях в Мелбърн, е на името на Гай Франсис Трентам.

— Щом името е същото, значи и детето, ако има такова, може да бъде открито.

— Невинаги. Съвсем наскоро имах клиентка, чийто мъж бил пратен зад решетките за непредумишлено убийство. Тя си върнала моминското име, което дала и на единственото си дете — показа ми как е заличила от регистрите всички следи от името си по мъж. Не забравяйте и че в нашия случай става въпрос за дете, родено някъде между 1923 и 1925 година — било е достатъчно от документацията да изчезне и един-единствен лист, за да се заличи всяка връзка между това дете, ако е имало такова, и Гай Трентам. Ако това наистина е станало, Австралия е доста голяма и ние все едно търсим прословутата игла в купата сено.

— Но аз разполагам само с шест дни — каза притеснен Чарли.

— Хич и не ми напомняйте — отвърна Робъртс точно когато автомобилът влезе през портала в резиденцията на генерал-губернатора и понамали скоростта. — Отделил съм на приема най-много един час — предупреди младият адвокат. — Единственото, което искам от генерал-губернатора, е да обещае, че преди срещата утре ще се обади по телефона на началника на полицията в Мелбърн, за да го помоли да е възможно най-отзивчив. Но когато, сър Чарлс, ви кажа, че трябва да тръгваме, значи наистина трябва да тръгваме.

— Разбрах — рече Чарли — струваше му се, че отново е редник на плаца в Единбург.

— Между другото — добави Робъртс, — генерал-губернаторът се казва сър Оливър Уилямс. На шейсет и една години е, навремето е бил офицер в гвардията, родом е от някакво селце на име Тънбридж Уелс.

След две минути те вече влизаха в салоните на резиденцията.

— Колко се радвам, сър Чарлс, че успяхте да дойдете! — възкликна висок мъж, облечен в изискан раиран костюм с двуредно закопчаване и вратовръзка, каквато носеха всички гвардейци.

— Благодаря ви, сър Оливър.

— Как мина пътуването, стари ми приятелю?

— На пет места спирахме, за да зареждаме гориво. На никое от летищата не умееха да правят чай.

— Значи чашка от ей това тук ще ви дойде добре — отсъди сър Оливър и връчи на Чарли чаша голямо уиски, която взе чевръсто от подноса. — Само като си помисли човек — продължи дипломатът, — предсказват, моля ви се, че внуците ни ще стигат от Лондон чак до Сидни за един-единствен ден, и то без междинни кацания. Все пак вашето пътуване е било далеч по-приятно от прехода, който са направили първите преселници в Австралия.

— Не е кой знае каква утеха — отбеляза Чарли, понеже не се сети за по-уместен отговор.

Помисли си колко много се различава представителят на кралицата от човека, когото господин Бейвърсток му беше препоръчал в Австралия.

— Я ми кажете какво ви води насам — добави генерал-губернаторът. — Да очакваме ли втората най-голяма сергия на света да се появи от тази страна на планетата?

— Не, сър Оливър. Ще ви го спестим. Тук съм на кратко частно посещение, опитвам се да уредя едни семейни дела.

— Е, ще ми кажете, ако има нещо, с което мога да ви помогна — рече домакинът и си взе от поредния поднос, минал покрай него, чаша джин.

— Много мило от ваша страна, сър Оливър, защото наистина се нуждая от съдействие по един дребен въпрос.

— Какъв? — попита генерал-губернаторът и погледна през рамото на Чарли към неколцина гости, които бяха позакъснели.

— Бихте могли да позвъните на началника на полицията в Мелбърн и да го помолите да ми съдейства. Утре сутринта имам уговорена среща.

— Смятайте, стари ми приятелю, че вече съм разговарял с него — рече сър Оливър, докато се навеждаше, за да се ръкува с някакъв арабски шейх. — Помнете, сър Чарлс: само ми кажете, ако мога да ви помогна с нещо — с каквото и да било. A, monsieur l’ambassadeur, comment allez-vous[1]?

Изведнъж Чарли се почувства капнал от умора. Преди да си тръгнат, не правеше друго, освен да опитва да се задържи на крака, докато разговаряше с дипломати, политици и предприемачи — всички познаваха добре най-голямата сергия на света. Накрая Робъртс го докосна по лакътя, за да му покаже, че нямат повече работа тук и трябва да тръгват към летището.

Докато пътуваха със самолета към Мелбърн, Чарли успя да не заспи, макар че очите му се затваряха. В отговор на въпроса на Робъртс потвърди, че генерал-губернаторът се е съгласил на другата сутрин да се обади по телефона на шефа на полицията.

— Но дали е разбрал, че наистина е важно?

— Съмнявам се — възкликна Робъртс. — Утре сутринта, още щом стана, ще се свържа отново с канцеларията на сър Оливър. Той не се слави с това, че помни обещанията, които е давал по приемите. „Само ми кажете, ако мога да ви помогна с нещо, с каквото и да било…“ — изимитира адвокатът генерал-губернатора и дори успя да изтръгне от Чарли сънена усмивка.

На летището в Мелбърн ги чакаше друг автомобил. Чарли се качи и този път вече заспа — събуди се след двайсетина минути, когато спряха пред хотел „Уиндзор“. Директорът заведе госта в апартамент „Принц Едуард“ и веднага щом остана сам, Чарли се съблече набързо, взе си душ и си легна. След няколко минути вече бе потънал в непробуден сън. Въпреки това пак се събуди в четири на следващата сутрин.

Облегна се на неудобните, натъпкани с дунапрен възглавници, които непрекъснато поддаваха, и следващите три часа посвети на папките на Робъртс. Макар че младежът изобщо не приличаше на Бейвърсток, и неговата работа носеше отпечатъка на добросъвестността. Когато накрая пусна на пода и последната папка, Чарли трябваше да признае, че адвокатската кантора на Робъртс е обхванала всички гледни точки и е проучила всички следи — сега единствената им надежда беше сприхавият полицай от Мелбърн.

В седем часа Чарли си взе студен душ, а в осем и нещо седна на топла закуска. Макар че този ден имаше само една среща — в десет часа, той крачеше припряно из апартамента много преди девет и половина, когато Робъртс трябваше да мине да го вземе. Даваше си сметка, че ако от тази среща не излезе нищо, той преспокойно може да си събере багажа и още същия следобед да вземе самолета за Англия. Ако не друго, така поне Беки щеше да злорадства, че се е оказала права.

Робъртс почука на вратата точно в девет и двайсет и девет и Чарли се запита колко ли е чакал отвън в коридора. Младият адвокат докладва, че вече се е свързал с канцеларията на генерал-губернатора сър Оливър и той е обещал до час да поговори по телефона с полицейския началник.

— Чудесно. А сега ми кажете какво знаете за този началник.

— Казва се Майк Купър, на четирийсет и седем години е, много е оправен, пада си сухар и е доста сприхав. Тръгнал е от нулата, минал е през всички стъпала на йерархията, но още смята, че е длъжен да се доказва пред всеки вероятно защото в Мелбърн се извършват много повече престъпления, отколкото като цяло в Австралия, да не говорим пък за Англия.

— Вчера споменахте, че бил второ поколение австралиец. Откъде все пак е коренът му?

Робъртс провери в папката.

— В началото на века баща му се е преселил в Австралия от Детфорд.

— Детфорд ли? — ухили се Чарли. — Това са мои води. — Той си погледна часовника. — Тръгваме ли? Смятам, че съм повече от готов за срещата с господин Купър.

Когато след двайсет минути Робъртс отвори вратата на полицейското управление, във фоайето ги посрещна голяма снимка на мъж към петдесетте, от която Чарли се почувства доста стар.

Робъртс се представи на дежурния — почакаха само няколко минути, след което Чарли бе поканен в кабинета на началника.

Той се усмихна доста изкуствено, докато се ръкуваше с Чарли.

— Опасявам се, сър Чарлс, че надали ще ви помогна особено — подхвана Купър и покани с ръка госта да седне. — Въпреки че генерал-губернаторът си направи труда да ми се обади.

Изобщо не обърна внимание на Робъртс, който продължаваше да стои на няколко крачки от своя клиент.

— Вашият акцент ми е познат — оповести Чарли, без да сяда на предложения му стол.

— Моля? — учуди се полицейският началник, който също продължаваше да стои прав.

— Готов съм да се обзаложа на половин крона, не, на една лира стерлинга, че баща ви е родом от Лондон.

— Да, познахте.

— От Ийст Енд е, нали?

— От Детфорд — потвърди Купър.

— Разбрах още щом отворихте уста — оповести Чарли и сега вече седна на кожения фотьойл. — Самият аз съм от Уайтчапъл. Той къде е раждан?

— На Чърч стрийт в Детфорд — отвърна полицейският началник. — Точно срещу…

— Само на две крачки от нас — прекъсна го Чарли, който сега вече говореше на лондонски диалект.

Робъртс не бе казал и дума, камо ли да изрази професионално мнение.

— Сигурно е бил от „Милуол“ — рече Чарли.

— Не, от топчиите[2] — отсече Купър.

— Големи простаци — каза гостът. — За нищо не ги бива.

— Така си е — съгласи се през смях полицейският началник. — Този сезон почти съм изгубил надежда. А вие от кой отбор сте?

— От „Уест Хам“.

— И очаквате да ви съдействам?

Чарли прихна.

— Е, веднъж ви пуснахме да ни биете — за Купата.

— През 1930 година — засмя се и Купър.

— Ние от „Ъптън Парк“[3] сме си злопаметни.

— Да ви призная, сър Чарлс, не съм и очаквал да говорите с такъв акцент.

— Наричайте ме Чарли, като всички приятели. А, и още нещо, Майк, искате ли да го отпратя? — посочи Чарли с палец към Тревър Робъртс, когото още не бяха поканили да седне.

— Може да помогне — рече полицейският началник.

— Изчакайте ме отвън, Робъртс — каза Чарли, без дори да си дава труда да поглежда към своя адвокат.

— Да, сър Чарлс.

Робъртс се обърна и тръгна към вратата.

Щом останаха сами, Чарли се надвеси над писалището и тихо каза:

— Проклети адвокати, всичките са един дол дренки. Фрашкани с пари надути пуяци, искат майка си и баща си, а после очакват да им свършиш работата.

Купър прихна. По-възрастният мъж отново се наведе към писалището.

— Ще си остане между нас, Майк. Все пак и двамата сме от Ийст Енд, трябва да се подкрепяме. Можете ли да ми кажете за Гай Франсис Трентам нещо, което онзи там не знае? — посочи Чарли с палец към вратата.

— Не мога да не му го призная, Робъртс се е добрал почти до всичко, общо взето, нямам какво да добавя, сър Чарлс.

— Чарли.

— Да де, Чарли. Вече знаете, че Трентам е убил жена си, а също, че заради това по-късно е бил обесен.

— Да, това го знам, но ме интересува, Майк, дали е имал деца.

Чарли затаи дъх, понеже полицаят като че ли се подвоуми. Погледна листа върху писалището.

— Тук пише: жена (починала), една дъщеря.

Гостът едвам се сдържа да не скочи от фотьойла.

— А името на дъщерята пише ли го?

— Маргарет Етел Трентам — отвърна полицейският началник.

Чарли знаеше, че не се налага да проверява името в папките, които Робъртс му беше оставил за през нощта. В никоя от тях не се споменаваше за Маргарет Етел Трентам. Той помнеше, че между 1923 и 1925 година в Австралия са се родили трима души с името Трентам, и тримата мъже.

— Дата на раждане? — попита наслуки.

— Нямам представа, Чарли — отговори Купър. — Момиченцето не е било обвинено в нищо. — Той приплъзна листа по писалището, така че гостът сам да прочете онова, което вече му беше казал. — През двайсетте не са си играли с такива подробности.

— В досието дали има още нещо, което да помогне на едно момче от Ийст Енд, озовало се на чужда територия? — попита Чарли с надеждата, че не преиграва.

Купър прегледа още веднъж книжата в папката с досието на Трентам и чак тогава отговори:

— Вписани са още две неща, които вероятно ще ви бъдат от полза. Едното е нанесено с молив от моя предшественик, а другото е отбелязано още по-рано, от неговия предходник.

— Целият съм слух, Майк.

— На двайсет и четвърти април 1927 година при началника на полицията Паркър е идвала жена на име госпожа Етел Трентам, майка на починалия.

— Божичко! — възкликна Чарли, който така и не успя да прикрие изненадата си. — Но защо?

— Не е посочена причина, не е отбелязано и какво са си казали. Съжалявам.

— А второто посещение?

— И втория път е идвал някакъв англичанин, разпитвал за Гай Трентам. Това е станало на двайсет и трети август 1947 година. — Купър се взря в папката, за да разчете името на посетителя. — Някой си господин Даниъл Трентам.

Чарли плувна в студена пот и се вкопчи в страничните облегалки на фотьойла.

— Добре ли сте? — притесни се не на шега Купър.

— Да, да, няма ми нищо — успокои го Чарли. — Явно е от пътуването. А посочено ли е защо този Даниъл Трентам е идвал в полицейското управление?

— Ако се вярва на прикачената бележка, е казал, че е син на покойния — обясни полицейският началник. Чарли се опита да не издава обзелите го чувства. Купър отново седна на стола. — Е, сега знаете за случая точно колкото и аз.

— Оказахте ми неоценимо съдействие, Майк — рече Чарли, после стана, наведе се и се ръкува в шефа на полицията. — Ако случайно отскочите до Детфорд, да ми се обадите, чухте ли! На драго сърце ще ви заведа на мач.

Купър се усмихна и продължи да си бъбри с госта, докато го изпращаше с асансьора. На партера го придружи чак до стълбите пред полицейското управление, където двамата се ръкуваха и Чарли се върна при Тревър Робъртс в автомобила.

— Е, Робъртс, май ни се отваря работа.

— Преди да започнем, разрешено ли ми е да ви задам един въпрос, сър Чарлс?

— Слушам.

— Откъде го извадихте този диалект?

— Пазя го за по-особени хора, господин Робъртс. Например за кралицата, за Уинстън Чърчил и за клиентите, които обслужвам на сергията. Днес сметнах за необходимо да добавя в списъка и началника на полицейското управление в Мелбърн.

— А какво, интересно, казахте за мен и за моята гилдия?

— Казах му на Купър, че сте фрашкан с пари, надут пуяк, който чака аз да му свърша работата.

— А той отвърна ли нещо?

— Реши, че съм се изразил прекалено меко.

— Близко е до ума — отбеляза адвокатът. — А успяхте ли да откопчите нещо?

— Иска ли питане! — увери го Чарли. — Както личи, Гай Трентам е имал дъщеря.

— Дъщеря ли? — повтори Робъртс, който не съумя да прикрие вълнението си. — Купър каза ли ви името й или нещо друго за нея?

— Маргарет Етел. Полицейският началник ми съобщи и че през 1927 година в Мелбърн е идвала госпожа Трентам, майката на Гай, но лично той не знаел защо.

— Господи! — възкликна адвокатът. — За двайсет минути свършихте повече, отколкото аз за двайсет дни.

— Да, но аз имам предимството на възрастта — напомни ухилен Чарли. — Къде ли по онова време би отседнала една изнежена англичанка?

— Аз не съм тукашен — призна си Робъртс. — Но съдружникът ми Нийл Мичъл би трябвало да знае. Семейството му се е установило в Мелбърн преди повече от век.

— Какво тогава чакаме?

Нийл Мичъл се свъси, когато колегата му зададе същия въпрос.

— Нямам представа — призна си той, — но майка ми със сигурност знае. — Той вдигна телефонната слушалка и се зае да набира някакъв номер. — Шотландка е, ще се опита да ни изврънка пари за предоставените сведения.

Чарли и Тревър Робъртс застанаха пред писалището на Мичъл и зачакаха — единият търпеливо, другият доста припряно. След няколко уводни думи, каквито се очакват от един син, Мичъл зададе въпроса и заслуша внимателно.

— Благодаря ти, мамо, както винаги, ми оказа неоценима помощ — рече той. — Хайде, ще се видим в края на седмицата — допълни адвокатът и затвори.

— Е? — подкани Чарли.

— През двайсетте години жена с потеклото на госпожа Трентам би отседнала в едно-единствено място — крайградски клуб „Виктория“ — поясни Мичъл. — В ония години в Мелбърн е имало само два що-годе сносни хотела, във втория са отсядали главно предприемачи.

— Този клуб дали още съществува? — поинтересува се Робъртс.

— Да, но е доста западнал.

— В такъв случай звъннете и запазете маса на името на сър Чарлс Тръмпър. И се постарайте да наблегнете върху „сър“.

— Разбира се, сър Чарлс — рече Робъртс. — Този път с кой акцент ще говорите?

— Още не знам, зависи от обстоятелствата — отговори Чарли, докато се връщаха при автомобила.

— Каква ирония на съдбата! — каза адвокатът, след като потеглиха по магистралата.

— Ирония на съдбата ли?

— Да — рече Робъртс. — Щом е хвърлила толкова усилия, за да заличи от регистрите самото съществуване на своята внучка, госпожа Трентам със сигурност е опряла до услугите на обигран адвокат.

— Е, и?

— Значи някъде в града има папка и в нея се съдържа всичко, което трябва да знаем.

— Дори да е така, едно е сигурно: не разполагаме с достатъчно време, за да разберем в чия кантонерка е скрита тази папка.

Когато пристигнаха в крайградски клуб „Виктория“, видяха, че управителят ги чака във фоайето. Той поведе именитите си гости към маса в прикътана тиха ниша. Чарли бе разочарован, че мъжът е толкова млад.

От листа с дългото меню си избра най-скъпото ястие, после поръча и бутилка „Шамбертен“ реколта 1957 година. След миг всички келнери в заведението се втурнаха да го обслужват.

— Какво сте намислили пък сега, сър Чарлс? — попита Робъртс, който се задоволи с по-скромен обяд.

— Имайте търпение, млади момко — рече му уж възмутен Чарли, докато се опитваше да разреже с тъпия нож прегорялото жилаво агнешко.

Накрая се предаде и си поръча ванилов сладолед, убеден, че него трудно ще го развалят. Когато накрая им донесоха и кафето, на масата дойде най-възрастният сервитьор, който им предложи пури.

— „Монте Кристо“, ако обичате — каза Чарли, после извади от портфейла си банкнота от една лира стерлинга и я сложи на масата пред келнера, който му поднесе голям старовремски овлажнител за пури — да го огледа. — Сигурно работите тук от много време, нали? — допълни гостът.

— Миналия месец станаха четирийсет години — потвърди сервитьорът точно когато върху първата банкнота се появи и втора.

— Добра памет ли имате?

— Надявам се, сър — рече мъжът, вторачен в двете банкноти.

— Помните ли една клиентка на име госпожа Трентам? Англичанка, доста сурова на вид, отсядала е при вас за около половин месец някъде през 1927 година — обясни Чарли и побутна парите към мъжа.

— Дали я помня ли? — възкликна той. — Никога няма да я забравя. По онова време още чиракувах, тя през цялото време мърмореше и се оплакваше от кухнята и обслужването. Не пиеше друго, освен вода, разправяше, че нямала вяра на австралийските вина, а не искаше да се охарчва за френски — ето защо пращаха все мен да я обслужвам. В края на месеца се вдигна и си замина, без да каже и дума, дори не ми остави бакшиш. Помня я, как да не я помня!

— Както ми я описвате, наистина е била госпожа Трентам — потвърди Чарли. — А разбрахте ли какво е правела в Австралия?

Той извади от портфейла си трета банкнота и я сложи при първите две.

— Нямам представа, сър — призна си натъжен сервитьорът. — По цял ден не обелваше и дума, не разговаряше с никого, не съм сигурен дали и господин Синклер-Смит знае отговора на въпроса ви.

— Господин Синклер-Смит ли?

Келнерът показа през рамо дъното на заведението, където в ъгъла седеше възрастен господин, подпъхнал салфетката в яката си. Беше погълнат от голямо парче синьо сирене „Стилтън“.

— Сегашният собственик — поясни сервитьорът. — Госпожа Трентам се държеше като хората единствено с баща му.

— Признателен съм ви — благодари Чарли. — Оказахте ми голяма помощ. — Келнерът прибра в джоба си трите банкноти. — Бъдете така любезен, попитайте управителя дали е удобно да поговоря с него.

— Ей сега, сър — обеща старчето, след което затвори овлажнителя за пури и се отдалечи, тътрузейки нозе.

— Управителят е твърде млад, надали помни…

— Просто наблюдавайте внимателно, господин Робъртс, вероятно ще усвоите един-два номера, на които не са ви научили в юридическия факултет — посъветва го Чарли и сряза връхчето на пурата.

Управителят дойде на тяхната маса.

— Искали сте да ме видите, сър Чарлс.

— Дали господин Синклер-Смит ще има нещо против да изпие заедно с мен един ликьор? — попита Чарли и подаде на младежа визитната си картичка.

— Ей сега ще му предам, сър — рече управителят, после се завъртя и веднага се отправи към другата маса.

— Отново се налага, Робъртс, да отидете във фоайето — подхвана Чарли. — Опасявам се, че поведението ми през следващия половин час ще бъде истинско оскърбление за професионалната ви етика.

Той погледна в другия край на заведението, където старецът проучваше внимателно визитната му картичка.

Робъртс въздъхна тежко, стана от масата и се отправи към фоайето.

Върху месестите устни на господин Синклер-Смит грейна широка усмивка. Той се надигна тежко от стола и закуцука към госта от Англия.

— Синклер-Смит — представи се с писклив английски акцент и протегна вяла ръка.

— Много ми е драго, че се отзовахте на поканата, стари ми приятелю — възкликна Чарли. — От сто километра разпознавам своите сънародници. Ще пийнете ли едно бренди?

Келнерът забърза да изпълни поръчката.

— Много мило от ваша страна, сър Чарлс. Дано кухнята в скромното ми заведение ви е допаднала.

— Великолепна е! — послъга Чарли. — Но не се и учудвам, все пак идвам тук по изрична препоръка — натърти той и изпусна голямо валмо тютюнев дим.

— По изрична препоръка ли? — ахна Синклер-Смит, който все пак се постара да не издава учудването си. — Разрешете да попитам чия.

— На моята възрастна леля, госпожа Етел Трентам.

— Госпожа Трентам ли? Божичко, госпожа Трентам! Не сме я виждали още от времето на баща ми, беше много мила жена.

Чарли се свъси, а сервитьорът се върна с две големи брендита.

— Надявам се да е добре, сър Чарлс.

— Никога не е била по-добре — натърти гостът. — И пожела да ви предам много поздрави.

— Колко мило! — рече Синклер-Смит и завъртя брендито в широката чаша. — Каква изумителна памет! По онова време бях съвсем млад, тъкмо бях започнал работа в хотела. Госпожа Трентам сигурно вече е на…

— Прехвърли деветдесетте — поясни Чарли. — Знаете ли, ние в семейството и досега се чудим защо ли изобщо е идвала в Мелбърн — добави той.

— И аз нямам представа — каза собственикът на хотела и отпи от брендито.

— А вие разговаряли ли сте някога с нея?

— Никога — призна си старецът. — Баща ми е водил многократно дълги разговори с леля ви, ала така и не ми довери какво са си казали.

Чарли се опита да не издава разочарованието си.

— Щом вие нямате представа какво е търсела тук, едва ли някой друг ще знае — отбеляза той.

— О, не съм толкова сигурен — възрази собственикът на хотела. — Слейд би трябвало да знае… в случай че не е съвсем изкукуригал де.

— Слейд ли?

— Да. Родом е от Йоркшир, по времето на баща ми беше шофьор в хотела, тогава имахме и такава длъжност тук. Всъщност през цялото време, докато беше в хотела, госпожа Трентам настояваше да я кара именно Слейд. Не искаше и да чуе за друг.

— Този Слейд още ли се води при вас? — поинтересува се Чарли и издиша поредния голям облак тютюнев дим.

— А, не, къде ти! — възкликна Синклер-Смит. — Пенсионира се преди доста време. Дори не съм сигурен дали още е жив.

— Ходите ли си понякога в родината? — попита гостът, убеден, че е изстискал всички сведения, които би могъл да се надява да получи от този източник.

— За съжаление, не. При тези…

През следващите двайсет минути Чарли, който се бе облегнал на стола, се наслаждаваше на пурата и слушаше собственика на хотела, който бъбреше за какво ли не, като се почне от безславния край на Британската империя и се стигне до плачевното състояние, в което е изпаднал крикетът в Англия. Накрая гостът поиска сметката, а Синклер-Смит се сбогува и се изнесе дискретно.

Възрастният келнер побърза да дойде веднага щом зърна върху покривката на масата поредната банкнота.

— Какво обичате, сър?

— Името „Слейд“ говори ли ви нещо?

— Старият Уолтър Слейд, шофьорът на хотела ли?

— Точно той.

— Пенсионира се преди доста години.

— Това го знам, но дали още е жив?

— Нямам представа — отговори сервитьорът. — Навремето чух, че живеел някъде край Балърат.

— Благодаря — каза Чарли, след което угаси в пепелника пурата, остави поредната банкнота от една лира стерлинга и отиде при Робъртс във фоайето. — Веднага се свържете по телефона с кантората — нареди му той. — Кажете им да издирят мъж на име Уолтър Слейд, доколкото подразбрах, живеел недалеч от Балърат.

Робъртс забърза към табелата, на която пишеше „Телефон“, а Чарли заснова напред-назад из фоайето и се замоли старецът да е още сред живите. След няколко минути адвокатът се върна при него.

— Ще разрешите ли да попитам какво сте намислили този път, сър Чарлс? — рече той, докато му подаваше лист хартия, на който с главни букви беше написан адресът на Уолтър Слейд.

— Със сигурност нищо добро — отвърна Чарли, след като пое листа. — Този път, млади момко, няма да имам нужда от вас, но виж, колата ще ми трябва. Ще се видим в кантората, само не знам кога.

Махна му с ръка и излезе през летящата врата, а Робъртс продължи да стои озадачен насред фоайето.

Чарли подаде адреса на шофьора, който го прочете.

— Но това е на близо сто и шейсет километра! — възкликна мъжът и погледна през рамо.

— Значи нямаме и миг за губене.

Шофьорът завъртя ключа, направи завой и излезе от двора на хотела. Мина покрай игрището за крикет на Мелбърн, където, както Чарли видя, някой водеше със сто четирийсет и седем на две. Ядоса се, че за пръв път е в Австралия, а няма да има време да иде на някой от мачовете в международния турнир. Пътуването по магистралата, водеща на север, им отне още час и половина, така че Чарли разполагаше с достатъчно време да обмисли какъв подход да приложи спрямо господин Слейд, стига той, разбира се, да не бе „изкукуригал съвсем“, както се беше изразил Синклер-Смит. Подминаха табелата с името на град Балърат и шофьорът отби към една бензиностанция. След като напълни догоре резервоара, продавачът им обясни как да стигнат до посоченото място и подир четвърт час те вече бяха пред къщичка с тераса и със занемарен двор.

Чарли изскочи от автомобила, мина по тревясалата пътека и почука на входната врата. След малко му отвори възрастна жена с престилка и рокля в меки тонове, която стигаше почти до прасците й.

— Вие ли сте госпожа Слейд? — попита гостът.

— Да — потвърди старицата и го измери подозрително от глава до пети.

— Мога ли да поговоря със съпруга ви?

— Защо? — попита жената. — От социалната служба ли сте?

— Не, идвам от Англия — отвърна Чарли. — Леля ми, госпожа Етел Трентам, почина наскоро, завещала му е малка сума, която искам да му предам.

— О, колко мило — зарадва се госпожа Слейд. — Заповядайте, влезте де!

Заведе го в кухнята, където той завари старец в плетена жилетка, чиста карирана риза и торбести панталони, който дремеше на стола пред камината.

— Имаш посетител, Уолтър, идва чак от Англия.

— Какво? — трепна господин Слейд и разтърка с кокалеста ръка очите си, да се поразсъни.

— Един човек от Англия — повтори жена му. — Носи ти подарък от госпожа Трентам.

— Стар съм вече да я карам с колата — сопна се Слейд и примига с уморени очи срещу Чарли.

— Не, Уолтър, толкова ли не разбираш! Той й е роднина, идва с подарък чак от Англия. Госпожа Трентам е умряла.

— Умряла ли?

Сега и двамата старци се бяха вторачили изчаквателно в Чарли, затова той побърза да извади от портфейла всичките си пари и подаде банкнотите на госпожа Слейд. Тя се зае да ги брои бавно, а Уолтър Слейд продължи да гледа изпитателно Чарли, който, доста притеснен, стоеше насред безупречно чистата стая.

— Осемдесет и пет лири стерлинги, Уолтър — оповести старицата и подаде парите на мъжа си.

— Защо толкова много? — изненада се той. — И след толкова време?

— Направили сте й голяма услуга и тя просто искаше да ви се отплати — поясни Чарли.

Старецът го изгледа още по-подозрително.

— Тя ми плати навремето — отсече той.

— Знам, знам, но… — подхвана Чарли.

— И съм си държал езика зад зъбите — допълни Слейд.

— Ето още една причина леля да ви е признателна — вметна посетителят.

— Нима си седнал да ми разправяш, че си бил целия път от Англия колкото да ми дадеш тия мижави осемдесет и пет лири? — сопна се старецът. — Нещо не ми се вярва — подвикна той — вече се беше разсънил.

— Не, не, няма такова нещо — заоправдава се Чарли, усетил, че положението му се изплъзва. — Ходих при още десетина души, на които леля е завещала пари, при вас идвам чак сега, защото се затрудних да ви открия.

— Не се изненадвам. Вече двайсет години, откак съм спрял да шофирам.

— Вие сте от Йоркшир, нали? — усмихна се Чарли. — Чуя ли този акцент, веднага го разпознавам.

— Да, млади момко, а ти си от Лондон. Което ще рече, че не може да ти се има вяра. Защо всъщност си дошъл? Със сигурност не за да ми дадеш осемдесет и пет лири. На друг ги разправяй тия!

— Не мога да открия момиченцето, което е било с госпожа Трентам, докато сте я карали — реши да рискува Чарли. — То е получило голямо наследство.

— Представяш ли си, Уолтър! — ахна госпожа Слейд.

По лицето на мъжа й не трепна и мускулче.

— Мой дълг е да открия младата жена и да й съобщя какъв късмет е извадила.

Слейд продължи да го гледа невъзмутимо.

— Рекох си, че вие сте единственият човек, който може би ще ми помогне.

— Не, няма да ти помогна — отсече старецът. — И си взимай парите, чу ли! — добави той и метна банкнотите в краката на госта. — Само да си посмял да ми се мъкнеш пак тук с тия изсмукани от пръстите небивалици за разни наследства. Изпрати господина, Елзи.

Госпожа Слейд се наведе и събра старателно разлетелите се банкноти, които после подаде на посетителя. След това го изпрати мълком до входната врата.

— Извинявайте, госпожо Слейд — каза Чарли. — Не исках да обидя мъжа ви.

— Знам, знам — отвърна жената. — Уолтър винаги си е бил много горд. Но Бог ми е свидетел, парите щяха да ни дойдат добре.

Чарли се усмихна, пъхна бързо в джоба на престилката й пачката банкноти и долепи пръст до устните си.

— Аз няма да му кажа, не му казвайте и вие — пошушна той.

Кимна и понечи да тръгне по късата пътека обратно към автомобила.

— Не съм виждала малко момиченце — спря го госпожа Слейд. Чарли застина. — Но навремето Уолтър закара една префърцунена госпожа в сиропиталището в Парк Хил в Мелбърн. В ония години излизах с градинаря, той ми каза.

Чарли се обърна да й благодари, ала тя вече беше затворила вратата и се бе скрила в къщата.

Той се качи в автомобила — сега нямаше и пени в портфейла и макар да съзнаваше, че старецът безспорно е могъл да разбули загадката, не разполагаше с нищо друго, освен с едно име. Ако господин Слейд не беше наясно за какво става въпрос, щеше да му каже „Не мога да ти помогна“, а не „Няма да ти помогна“.

По дългия път към града Чарли многократно се прокле, задето се е държал толкова глупаво.

— В Мелбърн има ли сиропиталище, Робъртс? — беше първото, което попита, когато нахълта в адвокатската кантора.

— „Света Хилда“ — отвърна Нийл Мичъл още преди съдружникът му да е осмислил въпроса. — Намира се някъде в Парк Хил. Защо?

— Значи е същото — оповести Чарли и си погледна часовника. — Сега по лондонско време е към седем сутринта. Едвам се държа на крака, ще отскоча до хотела и ще се опитам да подремна. Междувременно ми трябват отговорите на няколко въпроса. Като начало искам да знам всичко за сиропиталище „Света Хилда“, като се започне от имената на всички, работили там от 1923 до 1927 година, от директора до миячката на съдове. Ако някои от тези хора все още са откриваеми, не е зле да ги издирите, защото искам да поприказвам с тях, и то до двайсет и четири часа.

Двама от сътрудниците в кантората на Мичъл се заеха да записват трескаво всяка дума, изречена от сър Чарлс.

— Искам да знам и как са се казвали всички деца, постъпили в сиропиталището между 1923 и 1927 година. Не забравяйте, издирваме момиченце, което по онова време е било най-много на четири години и вероятно се е казвало Маргарет Етел. След като намерите отговорите на тези въпроси, събудете ме, колкото и да е часът.

[1] Как сте, господин посланик (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Разговорно име на футболния отбор „Арсенал“. — Б.пр. ↑

[3] Стадионът на футболен отбор „Уест Хам“. — Б.пр. ↑

45.

На другата сутрин в осем без нещо Тревър Робъртс се върна в хотела на Чарли и завари клиента си пред обилна закуска, състояща се от яйца, домат, гъби и бекон. Макар да изглеждаше уморен и да не се беше бръснал, адвокатът носеше добри новини.

— Свързахме се с директорката на сиропиталище „Света Хилда“ — госпожа Кълвър, която бе изключително отзивчива. — Чарли се усмихна. — Оказа се, че между 1923 и 1927 година там са постъпили общо деветнайсет деца. Осем момчета и единайсет момичета. Сега знаем, че от единайсетте момичета по онова време девет са били кръгли сираци. Успяхме да се свържем със седем от тях, пет от които имат живи роднини, потвърдили кой е бил баща им. Родителите на едно от момичетата са загинали при катастрофа, другото е аборигенка. С последните две се натъкнахме на повече трудности, та си рекох, че може би е най-добре да отскочите до „Света Хилда“ и сам да се запознаете с документацията.

— А персоналът?

— Само една от жените, работили по онова време в сиропиталището, все още се води на щат като готвачка и тя твърди, че в „Света Хилда“ никога не е постъпвало дете на име Трентам или нещо подобно, не помни и да е имало момичета, които да са се казвали Маргарет или Етел. Както личи, госпожица Бенсън е последната ни надежда.

— Госпожица Бенсън ли?

— Да, навремето е била директорка на сиропиталището, сега живее в доста скъп старчески дом — „Кленова хижа“, в другия край на града.

— Доста добре, господин Робъртс — похвали го Чарли. — Но как успяхте да накарате толкова бързо госпожа Кълвър да ви съдейства?

— Прибягнах, сър Чарлс, до методи, които, подозирам, са по-познати в юридическото училище на Уайтчапъл, а не на Харвард.

Чарли му се усмихна и продължи да чака пояснение.

— Доколкото подразбрах, от сиропиталището са започнали да набират средства за микробус.

— За микробус ли?

— Та сираците да ходят на излети…

— И вие сте подметнали, че аз…

— Че вие вероятно ще помогнете с някоя и друга автомобилна гума, ако…

— Ако в замяна те…

— Точно така. Ако в замяна ни съдействат.

— Схватлив сте, Робъртс, бързо усвоявате. Не мога да ви го отрека.

— Не бива да губим повече време, тръгваме незабавно за „Света Хилда“, за да се запознаете на място с документите.

— Все пак не е ли по-добре да заложим на госпожица Бенсън?

— Съгласен съм с вас, сър Чарлс. Смятам да я посетим още днес следобед, веднага щом приключим в сиропиталището. Между другото, докато госпожица Бенсън е била директорка, всички — не само децата, но и персоналът — са я наричали Кикимората, ето защо нямаме причини да очакваме да ни съдейства повече от Уолтър Слейд.

Когато пристигна в сиропиталището, Чарли бе посрещнат още на входа от директорката, госпожа Кълвър. Беше облечена в зелена рокля по последна мода, която очевидно бе изгладена току-що. Бе решила да приеме своя евентуален бъдещ благодетел така, сякаш той е Нелсън Рокфелер: когато го поведе към кабинета си, липсваше само червен килим.

Двамата млади адвокати, които цяла нощ бяха преглеждали усърдно папките, за да научат каквото има да се научава за реда в сиропиталището, за градските отпуски, дежурството по кухня, похвалите и порицанията, се изправиха, когато Чарли и Тревър Робъртс влязоха в стаята.

— Има ли някакъв напредък с онези две имена? — поинтересува се Робъртс.

— О, да, наистина останаха само две имена. Не е ли вълнуващо? — възкликна госпожа Кълвър, която заснова из кабинета и се зае да оправя всичко, сторило й се не на мястото си.

— Питах се дали…

— Все още нямаме доказателства — каза единият от младежите със зачервени очи, — но ми се струва, че едното момиче отговаря напълно на описанието. Не се знае нищо за времето, преди то да навърши две години. И което е по-важно, постъпило е в „Света Хилда“ точно когато капитан Трентам е чакал да го екзекутират.

— А готвачката си спомня, че когато е работела като миячка в кухнята — намеси се и директорката, — посред нощ някаква издокарана, строга на вид госпожа с префърцунен акцент е довела малко момиченце…

— Ето че се появи и госпожа Трентам — прекъсна я Чарли.

— Само дето момиченцето очевидно не се казва Трентам.

Младият адвокат погледна бележките, разпилени по масата отпред.

— Точно така, сър, не се е казвало Трентам — потвърди той. — Било е вписано като госпожица Кати Рос.

Чарли усети как краката му се подкосяват, а Робъртс и госпожа Кълвър се спуснаха, прихванаха го и му помогнаха да седне на единствения фотьойл в помещението. Директорката разхлаби възела на вратовръзката и разкопча най-горното копче на ризата му.

— Добре ли сте, сър Чарлс? — попита тя. — Трябва да отбележа, че не изглеждате…

— През цялото време е била пред очите ми — рече Чарли. — Както би се изразила Дафни, е щяла да ги извади.

— Нещо не разбирам — вметна Робъртс.

— Аз също — каза Чарли и се извърна към притеснения вестоносец, съобщил новината. — След като е напуснала сиропиталището, в Мелбърнския университет ли се е записала? — попита той.

Младежът от адвокатската кантора отново прегледа бележките си, да е сигурен.

— Да, сър. Постъпила е през 1942 година и е завършила през 1945-а.

— И е следвала изкуствознание и английска филология.

Младежът пак плъзна поглед по записките си.

— Точно така, сър — потвърди отново той, безсилен да прикрие изненадата си.

— А случайно да е тренирала тенис?

— От време на време е участвала в срещите на втория отбор на университета.

— Хубаво ли е рисувала? — продължи с въпросите Чарли.

Сътрудникът в адвокатската кантора отново се зае да прелиства папките.

— О, да — намеси се директорката. — Дори много хубаво, сър Чарлс. Още пазим една нейна рисунка, окачена е в столовата — горски пейзаж, подозирам, че е повлиян от Сисле. Бих казала дори, че…

— Може ли да видя картината, госпожо Кълвър?

— Ама разбира се, сър Чарлс. — Директорката извади ключ от горното дясно чекмедже на писалището и подкани: — Заповядайте, елате с мен.

Чарли стана криво-ляво от фотьойла и тръгна с госпожа Кълвър по дългия коридор към столовата. Тревър Робъртс също закрачи след Чарли и макар да бе все така озадачен, се въздържа да му задава въпроси.

Влязоха в столовата, Чарли спря като закован и възкликна:

— Ще позная и от двайсет крачки картина на Рос.

— Не ви разбрах, сър Чарлс.

— А, нищо, госпожо Кълвър — отвърна той, както разглеждаше горския пейзаж с богатите му кафеникави и зелени оттенъци.

— Красива е, нали, сър Чарлс? Момичето наистина разбира от колорит. Бих казала дори, че…

— Как смятате, госпожо Кълвър, справедливо ли е да ми преотстъпите тази картина срещу един микробус?

— Повече от справедливо — отговори без колебание директорката. — Всъщност съм сигурна, че…

— А ще бъде ли нахално, ако ви помоля да напишете върху гърба на пейзажа „Нарисуван от госпожица Кати Рос“ и после да посочите времето, когато тя е живяла в сиропиталище „Света Хилда“?

— На драго сърце, сър Чарлс.

Госпожа Кълвър пристъпи напред, свали картината от кукичката и я обърна откъм обратната страна. Онова, което сър Чарлс я бе помолил, вече бе написано и макар с годините да беше излиняло, още се четеше с просто око.

— Извинявайте, госпожо Кълвър — рече той. — Трябваше да се досетя сам.

Извади от вътрешния си джоб портфейла, подписа празен чек и го връчи на директорката.

— Но за колко?… — подхвана тя изумена.

— За колкото струва микробусът — беше единственото, което каза Чарли.

Госпожа Кълвър съвсем онемя.

Тримата се върнаха в директорския кабинет, където ги чакаше топъл чай. Единият от младите сътрудници от адвокатската кантора се запретна да преписва в два екземпляра всичко от досието на Кати, а Робъртс се свърза по телефона със старческия дом, където бе настанена госпожица Бенсън, за да предупреди главната сестра да ги чака най-много до час. След като и двете задачи бяха изпълнени, Чарли благодари на госпожа Кълвър за отзивчивостта и се сбогува с нея. Макар че от доста време не бе казала и дума, тя успя все пак да промълви:

— Благодаря ви, сър Чарлс. Много съм ви признателна.

Стиснал здраво картината, той излезе от сиропиталището и тръгна по пътеката. След като се качи в автомобила, нареди на шофьора да пази пейзажа като зеницата на окото си.

— Разбира се, сър. Сега накъде?

— Към старчески дом „Кленова хижа“, намира се в северния край — упъти го Робъртс, който се беше качил от другата страна. — Все пак се надявам да ми обясните какво точно се случи в „Света Хилда“ — и досега недоумявам.

— Ще ви кажа каквото знам — отвърна Чарли.

Обясни как преди около петнайсет години на празненство в новия си дом на Итън Скуеър се е запознал с Кати. Продължи да разказва, докато стигна до деня, когато госпожица Рос е била назначена в управителния съвет на „Тръмпър“, и как след самоубийството на Даниъл е получила загуба на паметта и досега не помни почти нищо от онова, което й се е случило, преди да пристигне в Англия. Адвокатът изненада Чарли, когато възкликна:

— Можете да бъдете сигурен — не е съвпадение, че госпожица Рос е заминала за Англия и е кандидатствала за работа в „Тръмпър“.

— За какво намеквате? — попита Чарли.

— Очевидно е напуснала Австралия с едничката цел да се опита да разбере нещо за баща си — вероятно е смятала, че той още е жив и може би дори се е установил в Англия. Това вероятно е била първоначалната й подбуда да дойде в Лондон, където безспорно е открила някаква връзка между неговото и вашето семейство. Стига да намерите брънката, свързваща баща й и това, че момичето е пристигнало в Англия и е постъпило на работа в „Тръмпър“, вече ще разполагате и с доказателство — доказателство, че Кати Рос всъщност е Маргарет Етел Трентам.

— Но аз нямам и представа каква е тази свързваща брънка — оплака се по-възрастният мъж. — И едва ли ще я открия, при положение че Кати и досега не помни почти нищо от началото на живота си в Австралия.

— Е, да се надяваме, че госпожица Бенсън ще ни насочи — отбеляза Робъртс. — Макар че, както вече ви предупредих, никой, който я познава от сиропиталище „Света Хилда“, не е казал и една добра дума за нея.

— Щом Уолтър Слейд се оказа такъв костелив орех, сигурно и от нея няма да успеем да откопчим нищо. Очевидно е, че госпожа Трентам сякаш е омагьосала всички, с които е общувала тук.

— Така си е — съгласи се адвокатът. — Точно за това не казах на главната сестра в старческия дом — госпожа Камбъл, защо им отиваме на гости. Не виждам причина да предупреждаваме госпожица Бенсън, че престои да я посетим. Защо да й даваме време да си подготви отговорите на всички въпроси!

Чарли изсумтя одобрително.

— А измислихте ли как да подходим към нея? — попита той. — Защото лично аз се изложих на срещата с Уолтър Слейд.

— Не, не съм измислил. Ще се наложи да импровизираме — дано бъде по-отзивчива. Макар че един господ знае кой акцент ще ви се наложи да употребите този път, сър Чарлс.

След няколко секунди те вече минаха с автомобила през тежките крила на портата от ковано желязо. Подкараха по дълга алея с дървета отстрани, която ги отведе при голяма къща от началото на века, заобиколена с обширен парк.

— Тук едва ли е много евтино — отбеляза Чарли.

— Съгласен съм — рече адвокатът. — И за съжаление не личи по нищо, че се нуждаят от микробус.

Автомобилът спря пред тежка дъбова врата. Тревър Робъртс скочи навън и изчака и Чарли да слезе от колата, после натисна звънеца.

Не им се наложи да чакат дълго. Отвори им младичка медицинска сестра, която ги поведе по коридора с лъснати до блясък плочки към кабинета на главната сестра — госпожа Камбъл.

Тя бе облечена в познатата колосана синя престилка с бяла якичка и маншети, каквито свързваме с професията й. Посрещна Чарли и Тревър Робъртс със силен шотландски акцент и ако не беше слънцето, струящо през прозорците, сигурно щеше да бъде простено на Чарли, задето си е помислил как главната медицинска сестра на „Кленова хижа“ вероятно и не знае, че е напускала някога Шотландия.

Госпожа Камбъл се запозна с гостите и ги попита какво обичат.

— Надявам се, ще ни разрешите да поговорим с една от жените, настанени при вас.

— Да, разбира се, сър Чарлс. С кого желаете да се видите? — попита тя.

— С госпожица Бенсън — обясни Чарли. — Как да ви обясня…

— О, сър Чарлс, ама вие не знаете ли?

— Какво да знам? — сепна се той.

— Госпожица Бенсън почина миналата седмица. В четвъртък я погребахме.

За втори път този ден Чарли усети как краката му се подкосяват — Тревър Робъртс побърза да хване клиента си за лакътя и да го отведе до най-близкия стол.

— О, много съжалявам — пророни сестрата. — Нямах представа, че сте й толкова близък. — Чарли не каза нищо. — Дошли сте чак от Лондон специално за да я видите ли?

— Да — потвърди вместо него адвокатът. — Госпожица Бенсън имала ли е напоследък и други гости от Англия?

— Не — отвърна без колебание госпожа Камбъл. — Към края не я посещаваше почти никой. Идвали са един-двама души от Аделаида, но никой от Англия — добави тя някак припряно.

— А да ви е споменавала някога за Кати Рос или Маргарет Трентам?

Главната сестра се замисли.

— Не — отвърна накрая. — Поне аз не си спомням.

— Е, в такъв случай да си вървим, сър Чарлс, не виждам смисъл да отнемаме повече време на госпожа Камбъл.

— Така е — съгласи се едва чуто Чарли. — Благодаря ви, госпожо Камбъл.

Робъртс му помогне да стане от стола, а главната сестра тръгна да ги изпрати до входната врата.

— Скоро ли се връщате в Англия, сър Чарлс? — поинтересува се тя.

— Да, вероятно още утре.

— Ще ви притесни ли много, ако ви помоля да пуснете в Лондон едно писмо?

— За мен ще бъде удоволствие — отвърна Чарли.

— При обичайни обстоятелства не бих си позволила да ви обременявам излишно — изтъкна жената, — но тъй като става въпрос именно за госпожица Бенсън…

Двамата застинаха и се вторачиха в спретнато облечената шотландка. Тя също спря и разпери ръце.

— Нали разбирате, сър Чарлс, тук не става дума просто да спестя пощенските разходи, както биха си помислили повечето хора. Всъщност тъкмо обратното, просто искам да се издължа час по-скоро на благодетелите на госпожица Бенсън.

— Благодетелите на госпожица Бенсън ли? — ахнаха в един глас Чарли и Робъртс.

— Ами да — потвърди дребничката жена и се изпъчи. — Ние в „Кленова хижа“ нямаме навика да взимаме такса на покойници, господин Робъртс. Както безспорно бихте се съгласили, няма да е честно.

— Ама разбира се, госпожо Камбъл.

— И така, макар и да държим да ни се плаща за три месеца напред, винаги връщаме парите, ако някой от настанените при нас почине. След като покрием разходите, разбира се.

— Разбирам, разбирам — рече Чарли, все така загледан с надежда в главната сестра.

— Та ако бъдете така любезен да ме изчакате, ще отскоча да донеса от кабинета писмото.

Тя се обърна и се отправи към кабинета си, който беше само на няколко метра по-нататък в коридора.

— Започвайте да се молите — каза Чарли.

— Това и правя — отговори адвокатът.

След малко госпожа Камбъл се върна с плик, който повери на Чарли. Върху него с калиграфски почерк пишеше: „Лондон, Странд, банка «Кутс и сие», за директора“.

— Дано, сър Чарлс, не сметнете молбата ми за прекалено нахална.

— За мен наистина е голямо удоволствие, госпожо Камбъл — увери я той и се сбогува.

Вече в автомобила, Робъртс каза:

— Би било твърде безнравствено от моя страна, сър Чарлс, да ви съветвам дали да отваряте, или да не отваряте писмото, ала…

Но Чарли вече беше разкъсал плика и бе извадил листовете в него.

Към подробната сметка за времето от 1953 до 1964 година беше прикачен чек за деветдесет и две лири стерлинги, така че влогът на госпожица Рейчъл Бенсън да бъде закрит.

— Бог да поживи шотландците и пуританското им възпитание — каза Чарли, след като видя на чие име е издаден чекът.

46.

— Ако побързате, сър Чарлс, още можете да хванете ранния полет — каза Тревър Робъртс, когато автомобилът зави по алеята към хотела.

— В такъв случай ще побързам — възкликна Чарли, — искам да се прибера час по-скоро в Лондон.

— Добре тогава. Ще кажа да приготвят сметката за хотела, после ще звънна по телефона на летището, за да се опитам да ви сменя резервацията.

— Чудесно. Разполагам с още два дни, но ми се ще да уточня някои неща в Лондон.

Още преди шофьорът да му е отворил вратата, Чарли изскочи от автомобила и хукна към хотелската стая, където си стегна набързо багажа. След дванайсет минути вече беше във фоайето и бе платил сметката. След още три се завтече към изхода. Шофьорът не само го чакаше прав при автомобила, но вече бе отворил и багажника.

Изхвърчаха от паркинга на хотела и се понесоха шеметно по бързото платно на магистралата към летището.

— Паспортът и билетът? — попита Робъртс.

Чарли се усмихна и ги извади от вътрешния си джоб досущ хлапе, проверило багажа си по списъка, който му е дала майка му.

— Чудесно. Сега да се надяваме, че няма да закъснеем за самолета.

— Направихте чудеса — отбеляза Чарли.

— Благодаря ви, сър Чарлс — рече адвокатът. — Знайте обаче, че макар и да събрахте доста доказателства, те в най-добрия случай си остават косвени. Ние с вас може и да сме убедени, че Кати Рос и Маргарет Етел Трентам са едно и също лице, въпреки това не бива да забравяме, че госпожица Бенсън вече е в гроба, а госпожица Рос не помни нищо от живота си тук, така че не се знае в чия полза ще отсъди съдът.

— Чух ви много добре — отвърна Чарли. — Но сега поне разполагам с нещо — допреди седмица тънех в пълно неведение.

— Така е. Вече няколко дни ви наблюдавам как действате и съм длъжен да кажа, че шансовете ви за успех са петдесет на петдесет. Ала каквото и да предприемете, не изпускайте от очи пейзажа: той е по-убедителен и от пръстов отпечатък. Пазете на сигурно място и писмото на госпожа Камбъл, докато не направите копие от него. После се постарайте то заедно с чека да се получат в банка „Кутс“. Само това оставаше — да ви задържат за кражбата на деветдесет и две лири стерлинги. И накрая какво още мога да направя за вас?

— Помъчете се да убедите Уолтър Слейд да даде писмени показания, че е закарал в сиропиталище „Света Хилда“ госпожа Трентам и малко момиченце на име Маргарет и че после госпожата си е тръгнала оттам без детето. Бихте могли да се опитате да изкопчите от него и приблизителна дата.

— След вашата среща със стареца едва ли ще стане лесно — предположи Робъртс.

— Поне опитайте. Освен това проверете дали госпожица Бенсън е получавала пари от госпожа Трентам и преди 1953 година и ако е получавала, какви суми и кога. Подозирам, че през последните трийсет и пет години на нейно име всяко тримесечие са постъпвали пари, което обяснява и как така е прекарала края на живота си в относителен лукс.

— Вярно е, но и тези доказателства са косвени, пък и се съмнявам някоя банка да ми разреши да се ровя в личните сметки на госпожица Бенсън.

— Съгласен съм — каза Чарли. — Ала госпожа Кълвър би трябвало да знае колко е получавала госпожица Бенсън като директорка на сиропиталището и дали е живяла според доходите си. Така де, не е кой знае каква философия да разберете дали сиропиталището не се нуждае и от нещо друго, освен от микробус.

През цялото време, докато Чарли говореше, адвокатът си записваше най-прилежно.

— Ако успеете да изкопчите нещичко от Слейд и да докажете, че госпожица Бенсън и преди е получавала пари, вече ще мога да поискам от Найджъл Трентам обяснение от къде на къде майка му се е охарчвала толкова години и защо е превеждала суми на директорката на сиропиталище, разположено на другия край на света, ако не за да издържа отрочето на по-големия си син.

— Ще направя каквото мога — обеща Робъртс. — Ако открия нещо, веднага ще се свържа с вас в Лондон.

— Благодаря ви — рече Чарли. — А вие имате ли някакви молби към мен?

— Да, сър Чарлс. Бъдете така любезен, предайте моите поздрави на вуйчо Ърнест.

— На вуйчо Ърнест ли?

— Да, на Ърнест Бейвърсток.

— Нищо няма да му предавам. Ще се оплача от него в Сдружението на адвокатите.

— Не бих ви препоръчвал, сър Чарлс, защото шуробаджанащината все още не се смята за престъпление. Всъщност, да ви призная, виновна е майка ми. Родила е трима синове, другите двама сега защитават интересите ви в Пърт и Брисбейн.

Автомобилът спря пред терминала на въздухоплавателно дружество „Кантас“. Шофьорът изскочи и извади куфарите от багажника, а Чарли се втурна към билетното гише, следван по петите от Робъртс, който носеше картината на Кати.

— Да, ще успеете да се качите на ранния самолет за Лондон — потвърди служителката на гишето. — Но побързайте, след няколко минути прекратяваме регистрацията.

Чарли въздъхна от облекчение и се обърна да се сбогува с Тревър Робъртс, а през това време шофьорът донесе куфарите и ги сложи на кантара.

— Да го вземат мътните! — затюхка се Чарли. — Ще ми услужите ли с десет лири стерлинги?

Робъртс извади от портфейла си банкнотите, а Чарли ги подаде бързо на шофьора, който изкозирува и се върна в автомобила.

— Просто не знам как да ви благодаря — допълни Чарли, докато се ръкуваше с Тревър Робъртс.

— Благодарете не на мен, а на вуйчо Ърнест — отвърна адвокатът. — Добре че ме убеди да зарежа всичко и да поема случая.

След двайсет минути Чарли вече се качваше по стълбичката на самолета на „Кантас“ от полет сто и втори, готов за първия етап от пътуването обратно към Лондон.

Самолетът излетя с десет минути закъснение, а Чарли се облегна на седалката и с онова, което бе научил през последните три дни, се опита да сглоби цялостната картина. Беше съгласен с предположението на Робъртс, че едва ли е съвпадение Кати да постъпи на работа именно в „Тръмпър“. Тя очевидно бе открила някаква връзка между тях и Трентамови, въпреки че Чарли не се досещаше точно каква, и не проумяваше защо младата жена не им е казала нищо. Да им каже ли?… Какво право имаше той да я укорява? Ако той беше казал истината на Даниъл, момчето сигурно щеше да бъде живо и досега. Едно беше сигурно: Кати не е могла да знае, че Даниъл й е брат, макар Чарли да се опасяваше, че госпожа Трентам вероятно е научила ужасната истина и я е съобщила на своя внук.

— Проклетница! — промърмори той.

— Моля? — възкликна жената на средна възраст отляво.

— Извинявайте, не го казах на вас — увери я Чарли.

Върна се към мислите си. Госпожа Трентам очевидно бе разбрала отнякъде истината. Но откъде ли? Дали и Кати е ходила при нея? Или старата вещица е видяла обявата за годежа в „Таймс“ и се е досетила за кръвната връзка между Кати и Даниъл, за която те не са и подозирали? При всички положения Чарли си даваше сметка, че вероятността да състави пълна картина на случилото се е доста малка, особено при положение че Даниъл и госпожа Трентам вече не бяха между живите, а Кати и досега почти не помнеше какво й се е случило, преди да пристигне в Англия.

Помисли си натъжен, че много от онова, което е открил в Австралия, през цялото време се е намирало в папката в галерията на Челси Терас номер едно, където е била сложена молбата за постъпване на работа на Кати Рос. В тази папка обаче я нямаше липсващата брънка. „Намерете нея — му беше казал Робъртс — и ще докажете връзката между Кати Рос и Гай Трентам.“ Чарли кимна — беше съгласен.

Напоследък Кати бе започнала да си припомня нещичко от миналото, но не и важни неща, свързани с детството й в Австралия. Доктор Аткинс пак беше препоръчал на Чарли да не притиска младата жена, понеже наистина се радваше на напредъка й, особено че е готова да разговаря открито за Даниъл. Но ако искаше да спаси „Тръмпър“, Чарли със сигурност щеше да се види принуден да я попритисне. Реши, че едно от първите неща, които ще направи веднага след като самолетът кацне на английска земя, е да се обади на доктор Аткинс.

— Говори капитанът на полета — чу се по високоговорителите в салона на самолета. — Неприятно ми е да ви съобщя, но имаме дребен технически проблем. Който седи отдясно, ще забележи, че съм изключил един от двигателите. Уверявам ви, няма място за безпокойство, защото останалите три работят с пълната си мощност, пък и самолетът може да измине всякакви разстояния и с един двигател. — На Чарли му поолекна. — Въпреки това — продължи капитанът — за нас най-важна е безопасността на пътниците и ако се появят такива повреди, ние в нашата фирма се придържаме към правилото да кацаме на първото летище, така че повредата да бъде отстранена незабавно. — Чарли се свъси. — Тъй като не сме изминали средата на пътя до Сингапур, първата спирка в нашето пътуване, бях посъветван от диспечерската кула да се върнем веднага в Мелбърн.

Всички в самолета замърмориха недоволно.

Чарли пресметна набързо с колко време разполага до крайния срок, когато трябваше да се прибере в Лондон, после се сети, че самолетът, с който първоначално е смятал да пътува, все още е в Мелбърн и ще излети в осем и двайсет същата вечер.

Разкопча предпазния колан, грабна от полицата картината на Кати и се премести на седалката в първа класа, която се намираше най-близо до изхода — сега мислеше само как по-скоро да направи резервация за следващия полет на Британската отвъдокеанска въздухоплавателна корпорация.

Самолетът на „Кантас“ кацна в Мелбърн в седем часа и седем минути вечерта. Чарли изхвърча пръв и хукна презглава към летището, но картината на Кати, която стискаше под мишница, му пречеше, и го изпревариха неколцина от другите пътници, очевидно също решили да хванат по-късния самолет. Въпреки всичко Чарли успя да се нареди единайсети на опашката пред гишето за резервации. Хората пред него получаваха един по един места. Но когато дойде и неговият ред, се оказа, че самолетът вече е пълен. Той се моли как ли не на служителката зад гишето, но така и не постигна нищо: мнозина сред пътниците смятаха, че за тях е също толкова важно да се приберат възможно най-бързо в Лондон.

Чарли се върна на гишето на „Кантас“, откъдето му съобщиха, че предстои ремонт на двигателя и самолетът ще излети чак на другата сутрин. В осем и четирийсет той видя как самолетът на Британската отвъдокеанска въздухоплавателна корпорация се извисява без него над тармака.

Билетите на останалите пътници бяха презаверени за полета в десет и двайсет сутринта, после ги настаниха да пренощуват в един от хотелите наоколо.

Два часа преди излитането Чарли вече беше на летището и се качи пръв на самолета. Пресметна, че ако от тук нататък се движат по разписание, ще кацнат на летище „Хийтроу“ рано в петък сутринта, тоест той ще разполага още с цял ден и половина, преди да изтекат двете години от смъртта на госпожа Трентам, а заедно с тях и крайният срок, посочен от сър Реймънд.

За пръв път Чарли въздъхна от облекчение, когато самолетът излетя, за втори — когато изминаха половината разстояние и кацнаха в Сингапур, и за трети — когато пристигнаха няколко минути преди разписанието на летище „Пая Лебар“.

Слезе от самолета колкото да се поразтъпче. След час отново беше пристегнал колана и бе готов за излитането. От Сингапур се отправиха към Банкок, където се приземиха на летище „Дон Муан“ само с половин час закъснение, после обаче се наложи самолетът да чака на опашка на пистата още цял час. Обясниха им, че не достигали диспечери. Въпреки закъснението Чарли не се притесни, това обаче не му попречи да поглежда през няколко минути часовника си. Излетяха с един час закъснение.

След като се приземиха на летище „Палам“ в Делхи, той отново тръгна да се разхожда из безмитния магазин колкото да убие единия час чакане, през който щяха да заредят самолета с гориво. Ядоса се, когато видя, че все същите часовници, парфюми и бижута се продават на невинните транзитни пътници на цени, с петдесет на сто по-високи от обичайните. Единият час мина и понеже по високоговорителите не повикаха пътниците, Чарли отиде на гише „Справки“, за да провери защо пак закъсняват.

— Доколкото разбрах, има проблем с втория екипаж на самолета — обясни младичката жена зад гишето. — Не е почивал двайсет и четири часа, както го изисква правилникът на Международната въздухоплавателна асоциация.

— А колко са почивали?

— Двайсет часа — отвърна смутено момичето.

— Значи ще чакаме още четири часа.

— Опасявам се, че да.

— Къде е най-близкият телефон? — попита Чарли, без дори да крие раздразнението си.

— В дъното, господине — упъти го служителката и посочи надясно.

Чарли се нареди на поредната опашка — когато му дойде редът, той успя да се свърже два пъти с телефонистката в централата в Делхи и веднъж с Лондон, но не и да разговаря с Беки.

Накрая се качи на самолета, без да е постигнал нищо — чувстваше се изтощен.

— Говори капитанът на полета Паркхаус. Извинявайте за закъснението — добави той благо-благо. — Надявам се то да не ви е създало неудобства. Затегнете коланите и се пригответе за излитане. Стюардесите вече са затворили автоматично вратите.

Четирите двигателя избоботиха и самолетът запъпли по пистата, после набра скорост и се понесе шеметно по пистата. След това обаче Чарли се люшна рязко напред — спирачките изскърцаха и самолетът най-неочаквано спря само на няколко метра от края на пистата.

— Говори капитанът на полета. Съжалявам, но трябва да ви съобщя, че върху контролното табло хидравличните помпи, задвижващи колесника, светят червено, затова не искам да рискувам. Налага се да се върнем на летището и да помолим местните механици да отстранят повредата. Благодаря ви за проявеното разбиране.

Чарли се притесни най-вече от думата „местни“.

След като слязоха от самолета, той хукна да обикаля гишетата на различните авиокомпании с надеждата да открие самолет, който този ден да заминава от Делхи за Европа. Бързо установи, че единственият самолет, който излита от летището, е за Сидни. Замоли се индийските механици да си разбират от работата и да отстранят бързо повредата.

Седна в одимената чакалня и докато чакаше някаква информация за съдбата на полет сто и втори, се зае да разлиства списанията и да се налива с безалкохолни напитки. Първото, което научи, бе, че са пратили да повикат главния механик.

— Пратили да повикат главния механик ли? — изуми се той. — Това пък какво означава?

— Пратихме кола, която да го докара — обясни ухилен някакъв чиновник от летището, който говореше отсечено, със силен акцент.

— Пратили сте кола ли? — пак не го разбра Чарли. — Но нали работата му е да стои на летището?

— Днес му е почивен ден.

— Нямате ли други механици?

— Повредата е сериозна, само главният механик може да я отстрани — призна притеснен чиновникът.

Чарли се шляпна по челото.

— А къде живее този главен механик?

— Някъде в Делхи — гласеше отговорът. — Но вие, господине, не се безпокойте, до час ще го доведем.

„Лошото на тази страна е — помисли си Чарли, — че ти казват каквото според тях искаш да чуеш.“

По-късно същият служител така и не успя да обясни защо е трябвало да минат цели два часа, докато открият главния механик, още един, докато го докарат на летището, и още петдесет минути, докато той установи, че за отстраняване на повредата са нужни не един, а трима подготвени механици, току-що тръгнали си от работа.

Пътниците от полет сто и втори бяха натоварени на раздрънкан стар автобус и бяха откарани в хотел „Тадж Махал“ в центъра на града, където Чарли седна на леглото и почти цяла нощ отново се опитва да се свърже с Беки. Накрая чу гласа й, но ги прекъснаха още преди да е успял да й съобщи дори къде се намира. Не се и опита да заспи.

Когато на другата сутрин автобусът ги върна на летището, същият индиец от управата ги чакаше, отново грейнал в усмивка.

— Самолетът ще излети навреме — обеща той.

„Навреме!“, помисли си Чарли — ако не бързаше толкова, сигурно би се засмял.

След един час самолетът все пак излетя. Чарли попита стюардесата кога се очаква да пристигнат на летище „Хийтроу“ в Лондон и тя му отговори, че не се знаело точно, но че сигурно щели да се приземят надвечер в събота.

В събота следобед самолетът отново спря непредвидено на летище „Леонардо да Винчи“ в Рим и този път Чарли най-сетне успя да се свърже по телефона с Беки. Дори не й остави време да говори.

— В Рим съм — каза й, — Стан да дойде да ме вземе от „Хийтроу“. Не знам кога точно ще пристигна, затова да отиде още сега на летището и да ме чака там. Разбра ли?

— Да — потвърди Беки.

— Трябва ми и Бейвърсток, затова, ако е заминал за края на седмицата в провинцията, помоли го да зареже всичко, да се върне в Лондон и да ме чака в кантората си.

— Струваш ми се доста притеснен, скъпи.

— Извинявай, но пътуването не е от най-приятните — обясни Чарли.

Стиснал картината под мишница, той реши този път да не пита какво му се е повредило на самолета. Заряза на произвола на съдбата багажа си и се метна на първия самолет за Лондон. След като излетяха, току си поглеждаше часовника. Когато в осем същата вечер пилотът прекоси Ламанша, Чарли се поуспокои, че за четирите часа, оставащи до крайния срок, все ще успеят да подадат иска на Кати — при условие, разбира се, че Беки бе открила Бейвърсток.

Самолетът закръжи над Лондон, Чарли надзърна през малкия илюминатор и се взря в Темза, която се виеше долу като змийче.

След още двайсетина минути пред него на две прави редици блеснаха прожекторите отстрани на пистата, появи се и облаче дим, когато колесникът докосна земята и самолетът се отправи към летището. В осем и двайсет и девет вратите най-после се отвориха.

Чарли грабна картината и хукна към паспортната и митническата проверка.

Не спря, докато не видя телефонен автомат, оказа се обаче, че няма монети, затова помоли телефонистката разговорът да е за сметка на другата страна. След миг го свързаха.

— Беки, вече съм на летище „Хийтроу“. Къде е Бейвърсток?

— Тръгнал е от Тюксбъри към Лондон. Смята, че до девет и половина, най-късно десет ще бъде в кантората.

— Тогава идвам право вкъщи. До четирийсет минути съм при теб.

Той затръшна слушалката, погледна си часовника и видя, че не разполага с време, за да звъни на доктор Аткинс. Изскочи на улицата, където веднага го блъсна леденостуден вятър. Стан го чакаше при автомобила. С годините бившият старшина бе свикнал с припряността на Чарли и без да се съобразява с ограниченията в скоростта, подкара бясно през предградията на Лондон. Въпреки че валеше като из ведро, в девет и шестнайсет вече бяха на Итън Скуеър.

Чарли се зае да обяснява на Беки, която не проронваше и дума, какво е установил в Австралия и вече бе преполовил разказа си, когато Бейвърсток се обади по телефона да съобщи, че е в адвокатската кантора на Хай Холборн. Чарли му благодари, предаде му много поздрави от неговия племенник и се извини, задето му съсипва почивните дни.

— Нищо не сте съсипали, ако новините са добри — отвърна адвокатът.

— Гай Трентам има още едно дете — каза Чарли.

— Знаех си аз, че не ме разкарвате чак от Тюксбъри колкото да ми съобщите резултатите от последните срещи в международния турнир по крикет в Мелбърн — засмя се Бейвърсток. — Син или дъщеря?

— Дъщеря.

— Законна или незаконородена?

— Законна.

— В такъв случай може да подаде иск за наследството, стига той да бъде подписан преди полунощ.

— Лично ли трябва да дойде при вас?

— Такова е изискването в завещанието — натърти адвокатът. — Но ако е още в Австралия, може да отиде и при Тревър Робъртс, дал съм му пълномощно да…

— Не, в Англия е. До полунощ ще я доведа в кантората ви.

— Чудесно. А, между другото, как се казва? — попита другият мъж. — Ще ми се да подготвя книжата.

— Кати Рос — рече Чарли. — Но за повече подробности поговорете с племенника си, аз нямам и миг за губене — добави той и затвори още преди Бейвърсток да е изрекъл и дума.

После хукна към вестибюла — да търси Беки.

— Къде е Кати? — провикна се Чарли към жена си, която стоеше в горния край на стълбите.

— Отиде на концерт в Кралската фестивална зала. Май каза, че на Моцарт. Придружава я някакъв нов ухажор от Сити.

— Добре, да тръгваме! — рече Чарли.

— Да тръгваме ли?

— Да — подвикна той.

После изхвърча навън, но чак когато седна отзад в автомобила, забеляза, че шофьора го няма. Слезе и се завтече към къщата, откъдето Беки тъкмо излизаше.

— Къде е Стан?

— Сигурно вечеря в кухнята.

— Добре — рече Чарли и подаде на жена си ключовете. — Ти карай, а аз ще разказвам.

— Но къде отиваме?

— Във Фестивалната зала.

— Виж ти! — учуди се Беки. — Познавам те от цяла вечност, а не съм и подозирала, че харесваш Моцарт.

Тя седна зад волана, а Чарли притича и също седна отпред при нея. Беки потегли и се сля с вечерния поток от автомобили, докато мъжът й продължаваше да обяснява какво е научил в Австралия и че трябва на всяка цена да открият Кати преди полунощ. Жена му слушаше внимателно и не смееше да го прекъсне. След като прекосиха Уестминстърския мост, Чарли я попита дали има въпроси, но тя продължи да мълчи.

— Нищо ли няма да кажеш? — възкликна накрая мъжът й.

— Да, ще кажа — промълви Беки. — Не бива и с Кати да допускаме същата грешка, която направихме с Даниъл.

— Каква по-точно?

— Да не й казваме цялата истина.

— Не мога да поема такъв риск, докато не съм говорил с доктор Аткинс — отсече Чарли. — Сега обаче е много по-важно да не изпускаме крайния срок и тя да подаде иска за наследството.

— А още по-важно е къде очакваш да спра — рече Беки, когато завиха наляво, излязоха на Белвидир Роуд и се отправиха към входа на Кралската фестивална зала, където имаше знак „Спирането строго забранено“.

— Как къде, точно пред входа — отвърна Чарли, а Беки му се подчини безпрекословно.

Веднага щом автомобилът спря, Чарли изскочи, прекоси на бегом улицата и влезе през остъклената врата.

— Кога свършва концертът? — попита той първия изпречил му се униформен разпоредител.

— В десет и трийсет и пет, господине, но не можете да оставите автомобила отпред.

— А къде е кабинетът на директора?

— На петия етаж. Слизате от асансьора и тръгвате надясно. Втората врата отляво. Но…

— Благодаря — изкрещя Чарли и се завтече към асансьора.

Беки се качи в последния момент.

— Автомобилът ви, господине — подвикна разпоредителят и започна да ръкомаха, но вратата на асансьора се затвори точно под носа му.

На петия етаж Чарли веднага видя вратата с табела „Директор“. Почука и нахълта в помещението, където завари двама мъже в смокинги — слушаха концерта по вътрешната уредба и пушеха. Обърнаха се да видят кой ги прекъсва.

— Добър вечер, сър Чарлс — поздрави по-високият, после стана от стола, угаси цигарата и пристъпи напред. — Приятно ми е, Джаксън. Директор на театъра. Мога ли да ви помогна с нещо?

— Надявам се, господин Джаксън — отвърна Чарли. — Налага се незабавно да изведа от залата една млада дама. Спешно е.

— Знаете ли на кое място е?

— Нямам представа.

Чарли погледна жена си, която само поклати глава.

— Елате с мен — подкани директорът и се отправи към асансьора.

Когато вратата му се отвори, пред тях стоеше разпоредителят.

— Някакви проблеми ли, Рон?

— Този господин си остави автомобила точно пред входа, господин директоре.

— В такъв случай го наглеждай, Рон. — Джаксън натисна копчето за третия етаж и попита Беки: — А как е облечена младата дама?

— Във виненочервена рокля с бяло наметало — отвърна тя на един дъх.

— Чудесно — рече директорът.

Слезе от асансьора и поведе бързо Чарли и Беки към страничния вход на официалната ложа. След като влязоха вътре, Джаксън махна малка картина, на която се виждаше как кралицата открива през 1957 година сградата — отдолу се показа стъкло с огледална повърхност откъм външната страна.

— Държим го от съображения за сигурност, в случай че възникнат неприятности — обясни директорът. После свали от кукичките два театрални бинокъла и ги подаде на Чарли и Беки. — Ако откриете младата дама, някой от разпоредителите ще я изведе. — Джаксън нададе ухо, да чуе какво свири оркестърът. — До края на концерта остават десетина, най-много дванайсет минути. За днес не се предвиждат бисове.

— Ти, Беки, се заеми с партера, а аз ще огледам балкона.

Чарли настрои бинокъла, така че да вижда добре публиката долу.

Двамата с Беки огледаха едно по едно хиляда и деветстотинте места — първо бързо, после по-внимателно. Но не откриха никъде Кати.

— Проверете в ложите отсреща, сър Чарлс — подсказа му директорът.

Двата бинокъла се насочиха към отсрещната страна на залата. Но и там нямаше и следа от Кати, затова Чарли и Беки отново се заеха да оглеждат едно по едно местата долу в залата.

В десет и трийсет и две минути диригентът свали за последно палката, чуха се бурни ръкопляскания, които проехтяваха на талази, а Чарли и Беки се взираха в хората в залата, които сега бяха станали на крака. Накрая лампите светнаха и всички се отправиха към изходите.

— Ти, Беки, продължавай да търсиш оттук, а аз ще застана на вратата — дано ги видя, докато излизат.

Той изскочи от официалната ложа и следван по петите от Джаксън, хукна надолу по стълбището. Насмалко да събори мъжа, излязъл от ложата точно под тях. Обърна се да се извини.

— Здравей, Чарли! Не знаех, че обичаш Моцарт! — възкликна някой.

— Напоследък е оглавил класациите — отвърна той, безсилен да скрие радостта си.

— Ами да! — рече директорът. — Единствените места, които не виждахте, бяха в ложата точно под официалната.

— Нека ти представя…

— Сега нямаме време — прекъсна Чарли Кати. — Тръгвай с мен — подкани той и я сграбчи за ръката. — Господин Джаксън, нали ще помолите жена ми Беки да обясни на господина защо съм отмъкнал неговата дама? Ще си я получите обратно след полунощ — усмихна се Чарли на изумения младеж. — Благодаря ви, господин Джаксън. — Погледна си часовника. — Още разполагаме с време.

— С време за какво, Чарли? — попита Кати, докато той я теглеше през фоайето към Белвидир Роуд.

Униформеният разпоредител стоеше на пост край автомобила.

— Благодаря ти, Рон — каза Чарли и се опита да отвори предната врата. — Ох, да го вземат мътните, Беки е заключила — завайка се той.

Обърна се и спря таксито, което тъкмо приближаваше опашката пред пиацата.

— А, не, приятелю, аз съм наред — изпречи му се мъжът най-отпред на опашката.

— Момичето ще роди всеки момент — изкрещя Чарли, след което отвори вратата на таксито и набута вътре тъничката като вейка Кати.

— Е, дано всичко мине благополучно — възкликна непознатият и се дръпна назад.

— Накъде, гус’ине? — попита шофьорът на таксито.

— На Хай Холборн номер сто и десет. И не се бавете! — подвикна Чарли.

— На този адрес по-скоро ще намерим адвокат, отколкото акушер-гинеколог — подметна Кати. — Дано имаш някакво смислено обяснение защо ще си пропусна вечерята с единствения мъж, който ме е канил на среща от доста седмици насам.

— Хайде да не е сега — помоли Чарли. — Сега искам от теб само да подпишеш до полунощ един документ, а после ти обещавам и обяснение.

В единайсет и нещо таксито спря пред адвокатската кантора. Бейвърсток ги чакаше отпред.

— Осем шилинга и шест пенса, гус’ине.

— Ами сега! — възкликна Чарли. — Не нося никакви пари.

— Така се отнася с всички момичета — усмихна се Кати и подаде на шофьора банкнота от десет шилинга.

Двамата последваха Бейвърсток в кабинета, където той вече бе подредил върху писалището няколко документа.

— След като ми се обадихте, проведох дълъг разговор с племенника в Австралия — обясни адвокатът на Чарли. — Смятам, че вече съм наясно какво е станало, докато сте били там.

— Което не може да се каже за мен — намеси се Кати доста озадачена.

— Всичко с времето си — рече Чарли. — Обясненията по-късно. — Той се извърна към Бейвърсток. — И сега какво?

— Госпожица Рос трябва да се подпише тук, тук и тук — каза адвокатът и без да добавя нищо, посочи мястото, отбелязано със сложени с молив кръстчета в долния край на трите листа. — Тъй като вие, сър Чарлс, не сте свързан по никакъв начин с наследницата на имуществото и сам не го наследявате, можете да удостоверите, че госпожица Рос наистина е сложила подписа си.

Чарли кимна, остави театралния бинокъл до иска и извади от вътрешния си джоб писалка.

— Винаги си ме учил, Чарли, да не подписвам нищо, ако не съм го прочела.

— Забрави какво съм те учил, моето момиче, и просто се подпиши където ти показва господин Бейвърсток.

Без да казва и дума повече, Кати се подписа и под трите документа.

— Благодаря ви, госпожице Рос — рече господин Бейвърсток. — А сега, ако разрешите, ще уведомя господин Бъркеншо за развоя на събитията.

— Бъркеншо ли? — учуди се Чарли.

— Адвокатът на господин Трентам. Очевидно трябва да му съобщя незабавно, че неговият клиент вече не е единственият с претенции към наследството на Хардкасъл.

Кати се извърна още по-изумена към Чарли.

— После — спря я той. — Обещавам.

Бейвърсток набра седемцифрен номер някъде в Челси.

Всички мълчаха и чакаха от другата страна да вдигнат. Накрая господин Бейвърсток чу сънен глас:

— Кенсингтън Седемдесет и едно, деветдесет и две.

— Добър вечер, Бъркеншо, безпокои ви Бейвърсток. Извинявайте, че ви се обаждам в този късен час. Не бих го направил, ако не смятах, че обстоятелствата наистина го налагат. Но първо мога ли да ви попитам колко е часът?

— Добре ли ви чух? — тросна се Бъркеншо — вече се беше разсънил. — Звъните ми посред нощ, за да ме питате колко е часът ли?

— Точно така — рече Бейвърсток. — Искам да потвърдите, че крайният срок още не е изтекъл. Бъдете така добър, кажете колко според вас е часът.

— Според мен е единайсет и седемнайсет минути. Но пак не разбирам…

— А според мен е единайсет и шестнайсет — натърти Бейвърсток. — Но колкото до времето, съгласен съм да приема вашето вещо мнение. Между другото — продължи той, — обаждам се, за да ви съобщя, че към наследството на Хардкасъл претенции има още един човек, който според мен е по-пряк наследник на сър Реймънд, отколкото вашият клиент.

— И как се казва тя?

— Подозирам, че вече знаете — отвърна възрастният адвокат и затвори. — Ох, да го вземат мътните — изруга той и погледна Чарли. — Трябваше да запиша разговора.

— Защо?

— Защото Бъркеншо за нищо на света няма да си признае, че е попитал „Как се казва тя“.

47.

— Нима твърдиш, че Гай Трентам ми е баща? — ахна Кати. — Ама как така?…

След като събуди доктор Аткинс, който бе от хората, свикнали да ги вдигат посред нощ, Чарли реши, че може да обясни на Кати какво е научил по време на посещението си в Австралия и как всичко е било потвърдено от сведенията, които тя е предоставила на Беки навремето, при постъпването си на работа в „Тръмпър“. Бейвърсток слушаше внимателно — сегиз-тогиз кимаше и поглеждаше записките, които си бе водил по време на разговора със своя племенник в Сидни.

Кати също попиваше разказа на Чарли и макар сега да се сещаше за някои неща от живота си в Австралия, помнеше съвсем смътно следването в Мелбърнския университет и нищо от пребиваването си в сиропиталище „Света Хилда“. Името на госпожица Бенсън не й говореше нищо.

— Опитвам се да си припомня някакви подробности от онова, което съм изживяла, преди да дойда в Англия — безрезултатно. Въпреки че помня почти всичко от мига, когато пристигнах в Саутхамптън. Доктор Аткинс не е оптимист, нали?

— Постоянно ми напомня, че за тези неща нямало правила.

Някъде към четири след полунощ Чарли повика по телефона такси, което да ги върне на Итън Скуеър — бяха се разбрали с Бейвърсток, че адвокатът ще уреди възможно най-бързо среща с другата страна. Когато се прибраха вкъщи, Кати бе толкова изтощена, че си легна веднага, докато Чарли — обратното, бе свикнал да става, горе-долу, по това време, ето защо се затвори в кабинета и продължи да търси липсващата брънка — знаеше, че дори да я намери, пак му предстои трудна съдебна битка.

На другия ден двамата с Кати отидоха в Кеймбридж и прекараха тежък следобед в тесния кабинет на доктор Аткинс в болница „Адънбрук“. Лекарят прояви много по-голям интерес към папката със сведения за Кати, предоставена от директорката на сиропиталището госпожа Кълвър, отколкото към това, че младата жена има роднинска връзка с госпожа Трентам, следователно е законна наследница на богатството на Хардкасъл.

Доктор Аткинс се зае да я запознава бавно със съдържанието на папката: часовете по рисуване, провиненията и похвалите, състезанията по тенис, девическата класическа гимназия към Англиканската църква в Мелбърн, и всеки път се натъкваше на едно и също — колкото и да се мъчеше Кати да си спомни миналото, в съзнанието й изникваха само смътни образи. Лекарят опита да събуди спомените й със словесни асоциации: Мелбърн, госпожица Бенсън, крикет, кораб, хотел, на които получи отговорите: Австралия, Хеджес, броях точките, Саутхамптън, безкрайно работно време.

Ала и този път удари на камък — младата жена описа съвсем общо класическата гимназия в Мелбърн, после обаче се сети нещичко и от следването си в университета, както и името на някакво момче — Мел Никълс, а също, че е пътувала много дълго с кораба до Лондон. Накрая си спомни дори имената на момичетата, с които е била в една каюта — Пам и Морийн, но не и откъде са родом.

Спомените й станаха много подробни, когато Кати заговори за хотел „Мелроуз“, а Чарли потвърди точността на разказа й за времето, когато е постъпила в „Тръмпър“.

Дори се просълзи, когато младата жена описа запознанството си с Даниъл и как младежът е разменил картончетата с имената на тържеството в новата къща. Ала Кати пак не успя да се сети нищо, което да е свързано с имената на Маргарет Етел Трентам и на госпожица Рейчъл Бенсън.

В шест часа вече бе капнала от умора. Доктор Аткинс дръпна Чарли настрани и го предупреди, че по негово мнение е почти изключено тя да си спомни нещо повече от живота си по времето, преди да пристигне в Лондон. В съзнанието й може би щели да изникват някакви дребни случки, но не и нещо съществено.

— Съжалявам, че не успях да помогна много — каза Кати на Чарли, докато се връщаха в Лондон.

Той я хвана за ръката.

— Още не сме победени — обеща й, макар и сега да му се струваше, че предвиждането на Тревър Робъртс как имал големи шансове да докаже, че именно Кати е законна наследница на Хардкасъл, няма да се оправдае.

Беки ги чакаше и тримата седнаха да вечерят. Чарли отвори дума за онова, което се е случило същия ден в Кеймбридж, чак когато Кати се прибра в стаята си. Щом разбра как тя е откликнала на прегледа, проведен от доктор Аткинс, Беки настоя от тук нататък да не я безпокоят.

— Заради тази жена загубих Даниъл — каза тя на мъжа си. — Не искам да губя и Кати. Ако смяташ и занапред да се бориш за „Тръмпър“, ще се наложи да го правиш, без да забъркваш и нея.

Чарли кимна, въпреки че му идеше да изкрещи: „Как очакваш да спася всичко, което съм съградил, и да го опазя от поредния Трентам, без да притисна докрай Кати?“.

Тъкмо да угаси нощната лампа, когато телефонът иззвъня. Тревър Робъртс се обаждаше от Сидни, ала онова, което обясни, не помогна особено на Чарли. Уолтър Слейд отказал да съобщи каквото и да било за Етел Трентам, а също да удостовери с подписа си, че наистина я е закарал с автомобила в сиропиталището. Чарли за кой ли път се прокле, че е подходил толкова необмислено към разговора със стареца от Йоркшир.

— А банката? — попита той не особено обнадеждено.

— От Търговската банка на Австралия отказаха да предоставят достъп до личната сметка на госпожица Бенсън, освен ако не докажем, че е извършено престъпление. Онова, което госпожа Трентам е причинила на Кати, наистина може да се опише като злина, но едва ли ще мине за престъпление.

— Денят не е бил особено успешен и за двама ни — призна Чарли.

— Не забравяйте, че нашите противници не го знаят.

— Така е. Но какво ли все пак знаят?

— Вуйчо спомена, че Бъркеншо се е изпуснал с онова „как се казва тя“, затова ми се струва, че знаят почти колкото нас. Имайте го предвид, когато се изправите лице в лице с тях, но продължавайте да търсите и липсващата брънка.

Чарли затвори и дълго лежа буден, ала не се и помръдна, докато не се увери, че Беки е заспала. Чак тогава стана от леглото, заметна се с халата и се прокрадна на пръсти в кабинета си на долния етаж. Отвори един бележник и вписа в него всички факти, които беше събрал през последните няколко дни, с надеждата, че това ще отприщи някакъв спомен. На другата сутрин Кати го завари да спи непробудно, отпуснал глава върху писалището.

— Не те заслужавам, Чарли — пророни тя и го целуна по челото.

Той се размърда и вдигна очи.

— Печелим — оповести сънено и дори се усмихна, но от изражението върху лицето на младата жена разбра, че тя не му вярва.

След час Беки дойде да закуси с тях — говореше за всичко, само не и за срещата с другата страна, която същия следобед щеше да се проведе в адвокатската кантора на Бейвърсток.

Когато Чарли стана от масата, Кати най-неочаквано заяви:

— Искам да присъствам и аз.

— Мислиш ли, че е разумно? — възкликна Беки и погледна разтревожена мъжа си.

— Едва ли — отвърна Кати. — Но въпреки това държа да бъда там, вместо да научавам от други какво точно е станало.

— Браво на теб! — одобри Чарли. — Срещата е насрочена за три следобед в кантората на Бейвърсток, където ще имаме възможност да изложим доводите си. Адвокатът на Трентам ще дойде в четири. Ще мина да те взема в два и половина, но ако размислиш и се откажеш да дойдеш, няма да ти се сърдя.

Беки се извърна да види как е откликнала Кати и остана разочарована.

Точно в осем и половина Чарли влезе в кабинета си и завари там Дафни и Артър Селуин, които вече го чакаха.

— Кафе за тримата и ако може, да не ни прекъсват — заръча той на Джесика и сложи пред себе си онова, което бе сътворил през нощта.

— Откъде ще започнем? — попита Дафни и през следващия час и половина тримата проиграваха въпросите и тактиката, която да бъде приложена към Трентам и Бъркеншо — опитваха се да предвидят всичко.

Малко преди дванайсет пратиха да им донесат лек обяд — чувстваха се напълно изтощени и известно време и тримата мълчаха.

— Важно е да помниш, че този път си имаш работа с по-различен Трентам — рече накрая Артър Селуин и пусна в кафето бучка захар.

— Мен ако питаш, всички са един дол дренки — възкликна Чарли.

— Найджъл вероятно е точно толкова решителен като брат си, но според мен му липсват хитростта и коварството на майка му и изобретателността на Гай.

— За какво намекваш, Артър? — намеси се Дафни.

— Днес следобед, когато се съберат, Чарли трябва да се опита да накара Трентам да говори възможно най-много, защото на заседанията на управителния съвет през годините ми е правило впечатление, че той често приказва повече, отколкото трябва, и накрая сам се опровергава. Никога няма да забравя как веднъж се обяви против стола на служителите, понеже, видите ли, сме били на загуба, после обаче Кати му напомни, че храната идва от кухнята на ресторанта и накрая дори сме излезли на малка печалба, тъй като сме спестили от хранителни продукти, които, ако го е нямало стола, сме щели да изхвърлим.

Чарли се замисли и пак отхапа от сандвича.

— Какви ли според съветниците му са моите слаби места?

— Избухливостта — отговори начаса Дафни. — Палиш се за щяло и нещяло. Не им позволявай да те изваждат от равновесие.

В един часа Дафни и Артър Селуин оставиха Чарли сам. След като затвориха след себе си вратата, той си свали сакото, опъна се на канапето и цял час спа непробудно. В два Джесика го събуди. Той й се усмихна — чувстваше се напълно освежен, поредното наследство от войната.

Върна се при писалището и отново си прочете бележките, после отиде в кабинета през три врати, за да вземе Кати. Очакваше тя да се е отказала да иде с него, но я завари вече облечена с палтото. Отидоха с автомобила в адвокатската кантора на Бейвърсток цял час преди Трентам и Бъркеншо.

Старият адвокат изслуша внимателно Чарли, като от време на време кимаше и си записваше нещо, макар че лицето му си оставаше безизразно и Чарли не можеше да разбере какво му минава през главата.

Накрая, след като той млъкна, Бейвърсток остави писалката върху бюрото и се облегна. Известно време продължи да мълчи.

— Възхитен съм от логиката на доводите ви, сър Чарлс — рече накрая, след което се наведе напред и положи длани върху писалището. — А също от доказателствата, които сте събрали. Длъжен съм обаче да отбележа, че ако основната ви свидетелка не ги потвърди и Уолтър Слейд или госпожица Бенсън не дадат писмени показания, господин Бъркеншо веднага ще изтъкне, че твърденията ви се основават единствено върху косвени доказателства. Но нека видим какво ще предложи другата страна — допълни той. — След разговора ми с Бъркеншо от събота вечерта ми е трудно да повярвам, че откритията ви са изненадали неговия клиент.

Часовникът над камината отброи тихо четири часа, Бейвърсток си погледна и джобния часовник. От Трентам и Бъркеншо нямаше и следа и не след дълго възрастният адвокат започна да барабани с пръсти по писалището, Чарли пък се запита дали това не е просто тактика, прилагана от противника.

Накрая, в четири и дванайсет минути Найджъл Трентам се появи заедно с адвоката си — и двамата не сметнаха за нужно да се извинят за закъснението.

Чарли се изправи, когато господин Бейвърсток го представи на Виктор Бъркеншо, висок слаб мъж, който очевидно още не беше навършил петдесет, но вече бе започна да оплешивява — бе преметнал през темето си няколко посивели кичура от малкото коса, която му беше останала. Единственото, което ги обединяваше с Бейвърсток, бяха дрехите, явно поръчани при един шивач. Без да обръща никакво внимание на Кати, сякаш нея я нямаше в кабинета, Бъркеншо седна на един от двата свободни фотьойла срещу възрастния адвокат. Извади от горния си джоб писалка, а от куфарчето — бележник, който сложи върху коленете си.

— Моят клиент господин Найджъл Трентам е подал иск като законен наследник на Хардкасъл — подхвана той, — както е според условията в завещанието на сър Реймънд.

— Нека ви напомня — отвърна също тъй официално Бейвърсток, — че вашият клиент изобщо не е упоменат в завещанието на сър Реймънд и сега възниква спор кой всъщност е най-близкият кръвен роднина по права линия на покойния. Не забравяйте, че сър Реймънд ме е упълномощил, в случай че се наложи да свикам тази среща и да защитавам интересите му.

— Моят клиент — натърти Бъркеншо — е по-малък син на покойните Джералд и Маргарет Етел Трентам и внук на сър Реймънд Хардкасъл. Ето защо след смъртта на по-големия си брат Гай Трентам той би трябвало да се явява законен наследник.

— Според условията в завещанието съм длъжен да уважа иска на клиента ви — съгласи се Бейвърсток, — но само ако се докаже, че Гай Трентам няма живо дете или деца. Вече знаем, че Гай е баща на Даниъл Тръмпър…

— Според моя клиент това е останало недоказано — възрази Бъркеншо, докато си записваше бързо думите на Бейвърсток.

— Но сър Реймънд го е смятал за доказано, щом е посочил за свой наследник Даниъл, а не вашия клиент. А след срещата на госпожа Трентам с нейния внук имаме всички основания да смятаме, че и тя не се е съмнявала кой всъщност е баща на Даниъл. Ако се е съмнявала, за какво й е било да сключва споразумение с него?

— Това са само догадки — рече Бъркеншо. — Едно е сигурно: въпросният господин вече не е сред живите и доколкото ни е известно, не е оставил деца.

Той пак не погледна Кати, която продължаваше да наблюдава мълком как двамата професионалисти си прехвърлят топката.

— Готови сме да се съгласим с това — намеси се за пръв път Чарли. — Доскоро обаче не знаехме, че Гай Трентам е имал още едно дете — Маргарет Етел.

— Имате ли доказателства за подобно възмутително твърдение? — попита Бъркеншо и изправи гръб.

— Доказателството е в банковото извлечение, което ви пратих в неделя сутринта.

— Банково извлечение, което няма право да отваря никой освен моя клиент — подметна Бъркеншо и погледна Найджъл Трентам, който палеше цигара.

— Така е — повиши тон Чарли. — Но реших и аз поне веднъж да прибягна до средствата, с които госпожа Трентам постоянно си служеше.

Бейвърсток се свъси, притеснен, че приятелят му ще си изпусне нервите.

— Което и да е момичето — продължи Чарли, — то е успяло да направи така, че да бъде посочено в полицейския архив като единствена дъщеря на Гай Трентам и да нарисува картина, висяла близо двайсет години в столовата на едно сиропиталище в Мелбърн. Картина, която, бих добавил, не може да бъде възпроизведена от никого освен от човека, който я е създал. Тя е по-убедителна и от пръстов отпечатък, нали? Или и това са само догадки?

— Картината доказва единствено, че по някое време между 1924 и 1945 година госпожица Рос е живяла в сиропиталището — възрази Бъркеншо. — Но доколкото подразбрах, тя не помни нищо от живота си в сиропиталището, а също и за неговата директорка. Така ли е, госпожице Рос? — обърна се той за пръв път към Кати.

Волю-неволю, тя кимна, но и този път не каза нищо.

— Страхотна свидетелка, няма що! — подметна Бъркеншо, без да крие язвителността си. — Тя не може да потвърди дори онова, което казахте в нейна полза. Името й е Кати Рос, това поне знаем, но въпреки вашите така наречени доказателства не съществува нищо, което да я свърже със сър Реймънд Хардкасъл.

— Мнозина ще потвърдят онова, което съм разказал — скочи пак Чарли.

Бейвърсток вдигна вежда — колкото и да му се щеше да вярва на сър Чарлс, засега той не бе посочил нищо, което да потвърждава думите му.

— Това, че е израсла в сиропиталище в Мелбърн, не доказва нищо — отбеляза Бъркеншо и вдигна кичура коса, паднал върху челото му. — Повтарям, дори и да приемем небивалиците ви, че госпожа Трентам се била срещала с госпожица Бенсън, това още не доказва, че госпожица Рос е кръвна роднина на Гай Трентам.

— Може би искате сам да проверите кръвната група? — тросна се Чарли.

Този път господин Бейвърсток вдигна и двете си вежди: никоя от двете страни не бе повдигала досега въпроса за кръвните групи.

— Кръвна група, сър Чарлс, каквато, бих добавил, има половината човечество — отвърна Бъркеншо и подръпна реверите на сакото си.

— О, така значи, вече сте я проверили? — заяде се победоносно Чарли. — Излиза, че все пак имате някакви съмнения.

— Нямам никакви съмнения кой е законният наследник на Хардкасъл — отсече Бъркеншо и се извърна към Бейвърсток. — Докога смятате да търпите този фарс?

Въпросът му беше последван от отчаяна въздишка.

— Докато някоя от страните ме убеди кой всъщност е законният наследник на състоянието на сър Реймънд — отвърна властно Бейвърсток, без да повишава тон.

— Какво още искате? — не се стърпя Бъркеншо. — Моят клиент няма какво да крие, а както личи, госпожица Рос няма какво да предложи.

— В такъв случай, Бъркеншо, вероятно ще обясните — прикани другият адвокат, — защо в продължение на доста години госпожа Трентам редовно е превеждала парични суми на госпожица Бенсън, директорката на сиропиталище „Света Хилда“ в Мелбърн, където, както според мен всички приехме, госпожица Рос е живяла между 1927 и 1945 година.

— Не съм имал привилегията да представлявам госпожа Трентам, а и госпожица Бенсън, ето защо не съм в положение да изказвам мнение. Нито пък вие, драги ми господине.

— Вашият клиент може би е наясно защо са превеждани тези суми и ще ни даде някакво обяснение — намеси се Чарли.

И двамата се извърнаха към Найджъл Трентам, който най-спокойно угаси цигарата, но пак и не опита да каже нещо.

— Няма причини да очаквате клиентът ми да отговаря на такива хипотетични въпроси — отсече Бъркеншо.

— Но щом клиентът ви не желае да говори — вметна Бейвърсток, — на мен ми е още по-трудно да приема, че той няма какво да крие.

— Недостойно е да говорите така, драги ми господине — сопна се Бъркеншо. — Тъкмо вие би трябвало да знаете, че щом е представляван от адвокат, клиентът е в правото си да отказва да говори. Всъщност господин Трентам не бе длъжен и да присъства на тази среща.

— Това тук не е съд — напомни рязко Бейвърсток. — При всички положения подозирам, че дядото на господин Трентам не би одобрил такава тактика.

— Нима отричате законните права на клиента ми?

— Изобщо не ги отричам. Но понеже той отказва да огласи мнението си, аз се чувствам безсилен да се произнеса по случая и може би ще препоръчам на страните да се обърнат към съда, както впрочем се предвижда и в точка двайсет и седма от завещанието на сър Реймънд.

„Още едно условие, за което не съм и подозирал“, помисли тъжно Чарли.

— Но сигурно ще минат години, докато делото бъде разгледано от съда — възропта Бъркеншо. — Освен това двете страни вероятно ще влязат в големи разходи. Сър Реймънд едва ли е искал това.

— Дори и да не го е искал, така вашият клиент ще има възможност да обясни пред съдебните заседатели защо тези суми са били превеждани всяко тримесечие… ако изобщо е знаел за тях — напомни Бейвърсток.

Бъркеншо за пръв път като че ли се подвоуми, ала Трентам продължи да мълчи, само извади втора цигара.

— Съдебните заседатели вероятно ще решат, че госпожица Рос не е нищо повече от най-обикновена изнудвачка — смени Бъркеншо тактиката. — Изнудвачка, която е разбрала отнякъде за наследството и е успяла да се добере до Англия, където е нагодила фактите така, че да паснат на измислената й история.

— Тези факти всъщност пасват прекалено добре — подметна Чарли. — По вашите думи излиза, че едва тригодишна, госпожица Рос е успяла да постъпи в сиропиталище в Мелбърн. При това точно по времето, когато Гай Трентам е бил хвърлен в местния затвор…

— Съвпадение — отсече Бъркеншо.

— Госпожа Трентам я е зарязала в сиропиталището и после е започнала да изплаща всяко тримесечие на директорката на същото сиропиталище, госпожица Бенсън, определена сума, която загадъчно престава да постъпва в мига, когато госпожица Бенсън умира. Очевидно въпросната директорка е пазела някаква тайна.

— Отново косвени доказателства, които на всичко отгоре не можете да потвърдите с нищо.

Найджъл Трентам се наведе напред и понечи да каже нещо, но адвокатът му го стисна за ръката.

— Няма да се хванем на тези евтини номера, сър Чарлс, които, подозирам, се вписват по-добре на Уайтчапъл Роуд, отколкото в една уважавана адвокатска кантора.

Стиснал юмрук, Чарли скочи от мястото си и пристъпи към Бъркеншо.

— Успокойте се, сър Чарлс — спря го рязко Бейвърсток.

Ще не ще, Чарли спря на крачка от Бъркеншо, който дори не трепна. Поколеба се, но после си спомни съвета на Дафни и се върна на мястото си: адвокатът на Трентам продължи да го гледа предизвикателно.

— Както вече отбелязах, моят клиент няма какво да крие — рече той. — И със сигурност не смята, че му се налага да прибягва до физическа сила, за да докаже правотата си.

Чарли отпусна длан и подвикна:

— Наистина се надявам клиентът ви да отговори в съда защо майка му е плащала доста големи парични суми на някаква жена в другия край на света, която, както вие твърдите, тя никога не е срещала. И защо на двайсети април 1927 година господин Уолтър Слейд, шофьор в крайградски клуб „Виктория“, е закарал в сиропиталище „Света Хилда“ госпожа Трентам и малко момиченце на възрастта на Кати, което се е казвало Маргарет, но което после не се е върнало заедно с нея. Обзалагам се и че ако помолим съдията да провери банковата сметка на госпожица Бенсън, ще установим, че тези пари са започнали да постъпват само ден след като госпожица Рос е постъпила в сиропиталището. В края на краищата всички знаем, че паричните преводи са спрени именно в седмицата, когато госпожица Бенсън е починала.

И този път Бейвърсток бе ужасен от дързостта на Чарли и вдигна ръка с надеждата да го възпре в гневните му изблици.

За разлика от него Бъркеншо се подсмихна ехидно.

— Въпреки че ви представлява адвокат, сър Чарлс, явно не е зле да ви напомня една-две основни истини. Като начало нека изясним веднъж завинаги: моят клиент ме увери, че до вчера изобщо не е чувал за съществуването на тази госпожица Бенсън. При всички положения никой английски съдия няма право да проверява банкова сметка в Австралия, освен ако няма основания да смята, че и в двете държави е извършено престъпление. И не само това, сър Чарлс: за съжаление двама от основните ви свидетели вече не са между живите, а третият — господин Уолтър Слейд, не възнамерява да пътува до Лондон. В допълнение не можете да му пратите и призовка. Но нека се върнем на твърдението ви, сър Чарлс, че съдебните заседатели ще се изненадат, ако клиентът ми не се яви да свидетелства от името на майка си. Подозирам, ще бъдат още по-изумени да научат, че основната свидетелка по случая — ищцата, също не желае да застане на свидетелската скамейка, за да отговаря — забележете, от свое име — защото почти не помни времето, за което става въпрос. В държавата надали има адвокат, който да подложи госпожица Рос на такова изпитание, ако единствените думи, които тя ще изрече в отговор на всеки въпрос, са „Извинявайте, не помня“. Или тя може би няма какво да каже? Нека ви уверя, сър Чарлс, наистина ще се радваме, ако се стигне до съд, понеже ще станете за смях.

От изражението на Бейвърсток Чарли разбра, че той се чувства сломен. Извърна се към Кати — вече цял час по лицето й не бе трепнало и мускулче.

Бейвърсток си свали бавно очилата и дълго ги бърса с носната кърпа, която беше извадил от горния джоб. Накрая рече:

— Да ви призная, сър Чарлс, не виждам смисъл да губим времето на съда с нашия случай. Дори смятам, че ще бъде безотговорно да го правим, освен, разбира се, ако госпожица Рос не представи нови доказателства за своята самоличност, които досега не сме разгледали или които поне да потвърждават казаното от вас по неин адрес. — Адвокатът се обърна към Кати. — Имате ли да ни съобщите нещо по въпроса, госпожице Рос?

И четиримата насочиха вниманието си към младата жена, която, както седеше мълком, започна да търка точно под брадичката си палец и показалец.

— Извинявайте, госпожице Рос — рече Бейвърсток. — Не съм забелязал, че се опитвате да привлечете вниманието ми.

— Не, не, господин Бейвърсток, аз би трябвало да се извиня — каза Кати. — Правя го винаги когато съм притеснена. Това ми напомня за кръстчето, което баща ми ми даде, когато бях малка.

— Кръстчето, което баща ви ви е дал ли? — изуми се господин Бейвърсток — не беше сигурен, че е чул правилно.

— Да — потвърди Кати.

Разкопча горното копче на блузата си и извади мъничкия медал, окачен на златна верижка.

— Дал ти го е баща ти! — ахна и Чарли.

— О, да — повтори отново младата жена. — Това е единственият веществен спомен, останал ми от него.

— Може ли да го видя? — попита възрастният адвокат.

— Разбира се — рече Кати, след което извади през главата си верижката и подаде медала на Чарли.

Той го разгледа и го връчи на господин Бейвърсток.

— Макар и да не съм специалист по медалите, струва ми се, че това тук е умален Военен кръст — отбеляза Чарли.

— Нали и Гай Трентам е бил удостоен с Военен кръст? — попита Бейвърсток.

— Да — кимна Бъркеншо, — освен това е учил в „Хароу“, но фактът, че клиентът ми носи вратовръзката на училището, още не доказва, че е брат на Гай Трентам. Всъщност не доказва нищо и със сигурност не може да убеди съда. В края на краищата вероятно са се запазили стотици Военни кръстове, раздадени през Първата световна война. След като е решила да напасне към живота си онова, което е знаела за Гай Трентам, госпожица Рос преспокойно е могла да се сдобие с такъв медал във всеки вехтошарски магазин в Лондон. Едва ли очаквате, сър Чарлс, да се хванем на такъв изтъркан номер.

— Уверявам ви, господин Бъркеншо, че медалът ми е подарък от моя баща — настоя Кати и погледна адвоката право в лицето. — Той може и да не е имал право да го носи, аз обаче ще помня, докато съм жива, как ми го сложи на врата.

— Това със сигурност не е медалът на брат ми — обади се за пръв път Найджъл Трентам. — Освен това мога да го докажа.

— Можете да го докажете ли? — попита Бейвърсток.

— Сигурен ли сте?… — намеси се и Бъркеншо, този път обаче не той, а Трентам хвана адвоката си за ръката.

— Ще ви докажа убедително, господин Бейвърсток — продължи Трентам, — че медалът, който виждате, не е бил носен от брат ми.

— И как смятате да го направите? — поинтересува се Бейвърсток.

— Медалът на Гай не може да бъде сбъркан с никой друг. След като той е бил награден с Военен кръст, майка ми е пратила отличието в „Спинк“ с молба да гравират върху едното рамо инициалите на Гай. Днес те се виждат само ако го погледнете през лупа. Сигурен съм в това, защото медалът, с който брат ми е бил удостоен за участието си в битката при Марна, още е върху полицата над камината в дома ми на Честър Скуеър. Ако някога наистина е съществувало негово умалено копие, майка ми е щяла да поръча да гравират и върху него инициалите на Гай.

Никой не каза и дума, докато Бейвърсток вадеше от едно чекмедже на писалището лупа с дръжка от слонова кост, с която обикновено разчиташе по-нечетливите почерци. Адвокатът вдигна медала към светлината и огледа внимателно едно по едно раменете на кръстчето.

— Напълно прав сте — оповести накрая той и се извърна към Трентам.

Подаде и медала, и лупата на Бъркеншо, който на свой ред разгледа хубаво кръстчето и го върна с кимане на Кати. Погледна клиента си и попита:

— Какви са инициалите на брат ви, „ГФТ“ ли?

— Да. От Гай Франсис Трентам.

— В такъв случай наистина съжалявам, но трябваше да си държите езика зад зъбите.

Беки
1964 — 1971

48.

Когато онази вечер Чарли нахълта в дневната, за пръв път повярвах, че Гай Трентам най-после е мъртъв.

Седях и не продумвах и дума, докато мъжът ми сновеше напред-назад из стаята и си припомняше с умиление всичко до най-малките подробности от сблъсъка, състоял се същия следобед в адвокатската кантора на господин Бейвърсток.

През живота си съм обичала четирима мъже, към които съм изпитвала различни чувства, от преклонение до преданост, ала единствен Чарли е обхващал целия спектър. Но дори в този миг, когато той ликуваше, знаех, че именно на мен се е паднало да му отнема онова, което обича най-силно.

Половин месец след съдбовната среща Найджъл Трентам вече се бе съгласил да се раздели по пазарна цена със своите акции. Лихвата бе скочила на осем на сто и едва ли е изненадващо, че на него не му стискаше да води ожесточена продължителна битка за наследството на Хардкасъл.

От името на попечителския фонд господин Бейвърсток изкупи за малко над седем милиона лири стерлинги дела му в акционерно дружество „Тръмпър“. След това възрастният адвокат посъветва Чарли да свика извънредно заседание на управителния съвет, за да го уведоми за случилото се, както му повелява дългът. Предупреди го и да съобщи до половин месец на акционерите за прехвърлянето на дела.

Отдавна не бях чакала с такова нетърпение заседание на управителния съвет.

Макар че оная сутрин бях сред първите, влезли в залата, всички останали членове на управителния съвет се явиха доста преди началото на заседанието.

— Има ли отсъстващи? — попита председателят точно в десет часа.

— Найджъл Трентам, Роджър Гибс и Хю Фоланд — оповести делово Джесика.

— Благодаря. Протоколът от последното заседание — подкани Чарли. — Имате ли нещо против да го подпиша?

Огледах едно по едно лицата около заседателната маса. Облечена в жълта рокля по последна мода, Дафни драскаше заврънкулки върху листа с протокола. Тим Нюман, който както винаги изглеждаше безупречно, само кимна, а Саймън отпи от чашата вода пред него и усетил погледа ми, я вдигна в нещо като наздравица. Нед Денинг пошепна нещо в ухото на Боб Мейкинс, а Кати отбеляза с чавка точка втора. Само Пол Мерик очевидно не бе в настроение. Насочих вниманието си към Чарли.

Тъй като нямаше възражения, Джесика отгърна на последната страница на протокола и му го поднесе за подпис. Забелязах, че той се подсмихва, докато четеше отново последното напътствие, дадено му от съвета на миналото заседание: „Председателят да се опита да сключи с господин Найджъл Трентам приемливо споразумение, така че прехвърлянето на акциите на «Тръмпър» да мине без сътресения“.

— Има ли някакви въпроси по протокола? — попита Чарли. Всички продължиха да мълчат и той отново погледна дневния ред. — Точка четвърта, бъдещето на… — подхвана мъжът ми, но точно тогава всички заговориха в един глас.

Когато редът бе възстановен поне малко, той предложи изпълнителният директор да ни запознае накратко с положението. И аз заедно с останалите повторих:

— Да, да…

Закимахме.

— Благодаря ви, господин председателю — рече Артър Селуин и извади от куфарчето, което бе оставил отстрани до стола си, някакви книжа. — Членовете на управителния съвет трябва да знаят — поде той делово, както приляга на човек, заемал навремето държавен пост, — че след като господин Найджъл Трентам обяви, че се е отказал от намерението да се сдобие с контролния пакет акции в „Тръмпър“, цената им падна от две лири стерлинги и четири шилинга, най-високото равнище, достигано някога, на една лира стерлинга и четиринайсет шилинга, за колкото се търгуват сега.

Не се включих в одобрителните възгласи, понеже вече знаех всички условия в споразумението.

— Преди половин месец, след като адвокатите на господин Трентам и на госпожица Рос се договориха — продължи господин Селуин така, сякаш изобщо не са го прекъсвали, — господин Бейвърсток изкупи от името на попечителски фонд „Хардкасъл“ дела на Трентам на цена две лири стерлинги и един шилинг за акция.

— А останалите членове на управителния съвет ще научат ли някога как се е стигнало до това твърде благоприятно споразумение? — намеси се Дафни.

— Наскоро се разбра — отвърна Селуин, — че през последната година господин Трентам е изкупил значителен дял от акциите в дружеството, като е изтеглил заем, който, доколкото подочух, вече не е могъл да изплаща. Ето защо е продал на пазарни цени своя пакет в дружеството, възлизащ на около двайсет и осем на сто, направо на попечителски фонд „Хардкасъл“.

— Значи вече не притежава нищо в „Тръмпър“? — попита Дафни.

— Да — потвърди Чарли. — Управителният съвет вероятно ще прояви интерес и към новината, че тази седмица получих три оставки: на господин Трентам, на господин Фоланд и на господин Гибс, които си позволих да приема от ваше име.

— Как така! Наистина си си позволил прекалено много — отсече Дафни.

— Нима смяташ, че не е трябвало да приемам оставките?

— Точно така, не е трябвало, господин председателю.

— И защо, лейди Уилтшир?

— От чисто себични подбуди, господин председателю. — Стори ми се, че долавям в гласа на Дафни присмехулни нотки. Всички впериха очи в нея. — Очаквах с нетърпение мига, когато ще предложа и тримата да бъдат уволнени.

При тези думи малцина в управителния съвет се сдържаха да не прихнат.

— Да не се вписва в протокола — обърна се Чарли към Джесика. — Благодаря ви, господин Селуин, задето изложихте толкова точно и сбито положението към днешна дата. Смятам за излишно да говорим повече за това, ето защо предлагам да преминем към точка пета, банковия клон.

Чарли се облегна и заслуша доволен, докато Кати ни обясняваше, че новият клон е започнал да носи значителна месечна печалба и според нея няма причини в обозримо бъдеще цифрите да не се подобряват.

— Всъщност съм убедена — натърти тя, — че вече е време да предложим на редовните клиенти кредитни карти, които да…

Взрях се в мъничкия Военен кръст, окачен на златната верижка около врата й — липсващата брънка, която според господин Робъртс неминуемо е съществувала открай време. Кати и досега почти не помнеше какво се е случило в живота й, преди да дойде на работа в Лондон, но бях съгласна с доктор Аткинс, че не бива и занапред да пилеем време за миналото и трябва да я оставим да се съсредоточи върху бъдещето.

Никой от нас не се и съмняваше, че когато стане време да избираме нов председател на управителния съвет, няма да ни се наложи да търсим дълго. Единствената трудност, пред която бях изправена, бе как да убедя сегашния председател, че може би не е зле да се оттегли и да отстъпи мястото на по-млад човек.

— Имате ли нещо против горната граница, господин председателю? — попита Кати.

— Не, не, вижда ми се разумна — отвърна както никога твърде мъгляво Чарли.

— В този случай май не съм съгласна с вас, господин председателю — намеси се Дафни.

— Защо така, лейди Уилтшир? — усмихна се добродушно Чарли.

— Отчасти защото вече десет минути изобщо не слушате какво обсъждаме — оповести Дафни — и няма как да знаете с какво се съгласявате.

— Така е, признавам, че мислите ми бяха в другия край на света — рече Чарли. — И все пак — натърти той — съм чел доклада на Кати по въпроса, затова предлагам горната граница да зависи от самия клиент — доколко може да му се вярва и доколко е покривал задълженията си досега, освен това съм на мнение, че вероятно ще се наложи да назначим нови хора, обучени не на улицата, а в Сити. Смятам, че ако наистина решим да въвеждаме кредитни карти, трябва да разработим график, който да разгледаме на следващото заседание. Възможно ли е, госпожице Рос? — попита твърдо Чарли — очевидно с надеждата, че с поредния пример на прословутото си „импровизирано мислене“ и този път се е измъкнал от лапите на Дафни.

— Най-малко една седмица преди следващото заседание ще подготвя всичко, така че управителният съвет да се запознае предварително с него.

— Благодаря — рече Чарли. — Точка шеста. Отчетите.

Заслушах внимателно как Селуин огласява цифрите — щанд по щанд. За кой ли път станах свидетелка как Кати не се успокоява, разпитва надълго и нашироко, ако реши, че не сме получили изчерпателно обяснение за понесените загуби или нововъведения. Говореше като Дафни — с тази разлика, че бе по-подготвена и осведомена.

— Каква печалба предвиждаме за 1965 година? — попита тя.

— Около деветстотин и двайсет хиляди лири стерлинги — отговори Селуин, след като плъзна пръст по колонката с цифри.

Точно тогава проумях какво трябва да постигнем, за да убедя Чарли да се оттегли.

— Благодаря, господин Селуин. Да преминем ли към точка седма? — рече мъжът ми. — Назначаването на госпожица Кати Рос за заместник-председател на управителния съвет. — Той си свали очилата и допълни: — Не смятам, че се налага да говоря дълго защо…

— Така е — прекъсна го Дафни. — Затова ми е много приятно да предложа госпожица Рос за заместник-председател на управителния съвет на „Тръмпър“.

— Бих искал да подкрепя предложението — обади се и Артър Селуин.

Усмихнах се развеселена при вида на Чарли, който ги гледаше с отворена уста. Все пак успя да попита:

— Кой е „за“?

Вдигнах ръка заедно с всички членове на управителния съвет — въздържа се само един.

Кати се изправи и държа кратко слово, в което каза, че приема длъжността, и благодари на управителния съвет за доверието, после ни увери, че ще се посвети изцяло на бъдещето на дружеството.

— Други въпроси? — попита Чарли и започна да прибира книжата пред себе си.

— Да — обади се Дафни. — След като имах удоволствието да предложа госпожица Рос за заместник-председател на управителния съвет, реших, че е време да си връча оставката.

— Ама как така? — възкликна смаян Чарли.

— След месец, господин председателю, ставам на шейсет и пет години и смятам, че е крайно време да дам път на младите.

— В такъв случай мога само да кажа… — подхвана Чарли и този път никой не се опита да го спре.

Той държа дълго прочувствено слово. Накрая всички изръкопляскахме. След като редът бе възстановен, Дафни каза само:

— Благодаря ви. И през ум не ми е минавало, че при вложение от шейсет лири стерлинги ще получа такива дивиденти.

Само няколко седмици след като Дафни се оттегли, Чарли ми призна, че на заседанията на управителния съвет, особено при разглеждането на по-парливи въпроси, му липсва влудяващия здрав разум на маркизата.

— Дали, когато и аз си подам оставката, ще ти липсва хапливият ми език? — подметнах аз.

— Какви ги говориш, Беки?

— Казвам само, че след година-две също ще навърша шейсет и пет и смятам да последвам примера на Дафни.

— Но…

— Няма „но“, Чарли — прекъснах го аз. — Сега галерията сама си се ръководи, при това прекрасно, особено откакто отмъкнах на „Кристи“ младия Ричард Картрайт. При всички положения сме длъжни да му предложим моето място в управителния съвет. В края на краищата се е нагърбил човекът с почти цялата отговорност, а лаврите остават за други.

— Е, аз пък ще ти кажа едно — отсече предизвикателно Чарли, — и на седемдесет да стана, пак няма да се оттегля от председателското място.

През 1965 година открихме три нови щанда: младежки, където продавахме облекло и плочи и към който имаше и кафене, туристическо бюро, тъй като вече мнозина искаха да почиват в чужбина, и щанд за подаръци — „За хора, които си имат всичко“. Кати заяви пред управителния съвет, че след близо двайсет години „сергията“ май се нуждае от основен ремонт. Чарли сподели с мен, че се притеснява от такива крайни промени, и ми напомни теорията на Форд, че човек никога не бива да влага пари в нещо, което се нуждае от храна и боядисване. Но тъй като и Артър Селуин, и другите членове на управителния съвет очевидно не се съмняваха, че отдавна е трябвало да освежим универсалния магазин, Чарли се съпротивлява колкото да не е без никак.

Удържах си на думата — или, както го наричаше Чарли, на заканата, и три месеца, след като навърших шейсет и пет, се оттеглих от управителния съвет — така от членовете учредители остана само Чарли.

За пръв път, откакто го познавах, мъжът ми си призна, че годините започват да му тежат. Сподели с мен, че всеки път, когато по време на заседанията искал предишния протокол, оглеждал хората около масата и си давал сметка колко малко допирни точки има с тях. „Новите ярки искри“, както ги наричаше Дафни — финансисти, икономисти и специалисти по връзките с обществеността — почти не се вълнуваха от онова, на което Чарли открай време отдаваше първостепенно значение: клиентите.

Те говореха за кредитни карти, за дефицит и финансиране, за това, че им трябват компютри, и често дори не си правеха труда да чуят мнението на Чарли.

— Какво мога да направя? — попита ме той след заседание на управителния съвет, на което, както си призна, почти не бил отварял уста.

Свъси се като буреносен облак, след като чу препоръката ми.

Подир месец, на общото събрание на акционерите, Артър Селуин обяви, че преди данъчното облагане печалбата на „Тръмпър“ за 1966 година ще бъде един милион седемдесет и осем хиляди и шестстотин лири стерлинги. Чарли ме погледна, а аз му кимнах решително от първия ред. Изчака да обявят точка „Разни“, после се изправи и съобщи, че според него е дошло време да се оттегли и някой друг трябва да „вкара сергията“ в седемдесетте години.

Всички в залата го погледнаха стъписани. Някои изтъкнаха, че това е краят на цяла епоха, че „никой не може да заеме мястото му“, други подчертаха, че никога вече няма да бъде същото, никой обаче не предложи на Чарли да размисли и да преразгледа становището си.

След двайсет минути той обяви събранието за закрито.

49.

Джесика Алън съобщи на Кати, новия председател на управителния съвет, че от галерия „Льофевр“ се бил обадил някой си господин Коркран, който потвърдил, че приема предложението й за сто и десет хиляди лири стерлинги. Кати се усмихна.

— Сега единственото, което остава да направим, е да уточним датата и да разпратим поканите. Джесика, би ли ме свързала с Беки?

След като беше избрана единодушно за трети председател на управителния съвет на „Тръмпър“, първото, което Кати предложи, бе Чарли да бъде назначен за пожизнен председател на дружеството, а също да организират в хотел „Гровнър Хаус“ тържество в негова чест. На празника дойдоха всички работещи в „Тръмпър“ заедно с жените и мъжете си, както и мнозина от хората, с които Чарли и Беки се бяха сприятелили за близо седемдесет години. Оная вечер Чарли зае почетното място в голямата бална зала, където се бяха стекли хиляда седемстотин и седемдесет души.

Вечерята се състоеше от пет ястия, които дори Пърси одобри. След като донесоха на Чарли чаша бренди и голяма пура от „Тръмпър“, той се надвеси към жена си и й пошушна:

— Жалко, че баща ти не може да види този пир. — После добави: — Е, той нямаше да дойде, разбира се, освен ако сам не е доставил всичко, като се почне от хлебчетата и се стигне до целувките с глазура.

— Жалко, че и Даниъл не е тази вечер с нас — пророни Беки.

След няколко мига Кати се изправи и държа реч, с която не остави у никого съмнение, че е достойна наследница на Чарли. Накрая вдигна наздравица за основателя и първия пожизнен председател на „Тръмпър“. След като ръкоплясканията утихнаха, Кати се наведе и извади нещо изпод стола.

— Това, Чарли — подхвана тя, — е малък подарък, с него всички искаме да ти благодарим за жертвите, които си правил за „Тръмпър“.

Обърна се и връчи масленото платно на Чарли, който грейна в очакване. Ала когато видя какво е изобразено върху картината, зяпна от учудване и пурата му се търкулна на масата. Трябваше да мине известно време, докато се окопити и остави „Хора, ядящи картофи“ на Ван Гог. Чуха се възгласи:

— Реч, реч!

В началото Чарли напомни отново на събралите се как всичко е започнало от сергията на дядо му в Уайтчапъл, сергия, която сега стоеше гордо при щандовете за хранителни стоки в универсалния магазин. Отдаде дължимото на подполковника, който отдавна бе починал, на първопроходците в дружеството господин Краудър и господин Хадлоу, а също на Боб Мейкинс и Нед Денинг, работили в „Тръмпър“ още от самото начало и оттеглили се броени седмици преди самия Чарли. Накрая благодари и на Дафни, маркиза Уилтшир, дала им на заем шейсет лири стерлинги, с които те всъщност са започнали.

— Жалко, че вече не съм на четиринайсет години — отбеляза натъжен Чарли. — Жалко, че не мога да застана зад сергията в Уайтчапъл и да бъда с редовните си клиенти. Това бяха най-щастливите дни в живота ми. Дълбоко в себе си аз си останах уличен продавач на плодове и зеленчуци. — Всички се засмяха, само Беки погледна мъжа си и си припомни осемгодишното хлапе по къси панталонки, което, стиснало каскетчето в ръка, чака пред фурната на баща й с надеждата да му дадат кифла. — Горд съм, че построих най-голямата сергия на света и тази вечер съм с хората, помогнали ми да я дотикам от Ийст Енд чак на Челси Терас. Ще ми бъде мъчно за всички вас — дано от време на време ми позволявате да се връщам в „Тръмпър“.

Чарли седна на мястото си, а всички, които работеха при него в универсалния магазин, станаха на крака, за да го поздравят с ръкопляскания. Той се наведе към Беки, хвана я за ръка и прошепна:

— Извинявай, забравих да им кажа, че всъщност ти си основала фирмата.

През живота си Беки нито веднъж не беше стъпвала на футболен мач, а сега й се налагаше да слуша с часове как мъжът й разказва за световното първенство и че най-малко трима играчи на „Уест Хам“ щели да бъдат включени в националния отбор на Англия.

Първия месец, след като напусна поста председател на управителния съвет, Чарли сякаш нямаше нищо против Стан да го разкарва с колата от Шефийлд до Манчестър и от Ливърпул до Лийдс, където двамата ходеха на мачовете от първите кръгове на първенството.

След като Англия се класира за полуфинала, Чарли впрегна едва ли не всичките си познанства, за да се сдобие с две места на стадиона, и усилията му бяха възнаградени, когато домакините се класираха за финала.

Но въпреки дебелите си връзки, въпреки че бе готов да плати скъпо и прескъпо и дори писа на мениджъра на английския национален отбор Алф Рамзи, пак не успя да си осигури за финала дори билет за правостоящи. Сподели с Беки, че волю-неволю е решил двамата със Стан да гледат мача по телевизията.

Сутринта преди финала слезе за закуска и видя върху дъската за хляб два билета. Беше толкова развълнуван, че не се и докосна до яйцата с бекона.

— Ти, госпожо Тръмпър, си истинско съкровище — току повтаряше и добавяше: — Ама как ги уреди?

— С връзки — отвръщаше Беки, решена да не разкрива пред мъжа си как от новия компютър е разбрала, че госпожа Рамзи има сметка в „Тръмпър“ и Кати е предложила да включат и нея в групата отбрани клиенти, ползващи се с десет на сто отстъпка.

След като националният отбор на Англия победи Западна Германия с четири на два и Джеф Хърст от „Уест Хам“ вкара цели три гола, Чарли бе на седмото небе от щастие и Беки за миг се запита дали съпругът й най-после не е забравил „Тръмпър“ — така щеше да развърже ръцете на Кати като председател на управителния съвет.

Седмица след като се върна от стадион „Уембли“, Чарли явно пак нямаше нищо против да обикаля по цял ден къщата, през втората седмица обаче Беки си даде сметка, че трябва да направи нещо, ако не иска да полудее и да загуби почти цялата прислуга на Итън Скуеър. В понеделник на третата седмица тя отскочи до управителя на туристическото бюро в „Тръмпър“, а на четвъртата от „Кюнард“[1] осигуриха на лейди Тръмпър два билета за кораба „Куин Мери“, който отплаваше за Ню Йорк, откъдето семейство Тръмпър щеше да потегли на дълга обиколка из Съединените щати.

— Дано Кати се оправи и без мен — въздъхна Чарли, докато пътуваха към Саутхамптън, където щяха да се качат на кораба.

— Ще се оправи, ще се оправи, не се притеснявай — отвърна Беки, решила двамата да отсъстват най-малко три месеца, та Кати да се заеме на спокойствие с ремонта на универсалния магазин, който, както подозираха и двете, Чарли ще направи всичко възможно да забави.

Беки се убеди, че е била права, още щом Чарли влезе в универсален магазин „Блумингдейл“ в Ню Йорк и започна да мърмори, че нямало достатъчно място и човек не можел да разгледа на спокойствие стоката. После тя го заведе в „Мейси“, където мъжът й взе да роптае, че обслужването било под всякаква критика, а когато пристигнаха в Чикаго, той обвини Хенри Фийлд, че вече не обръщал достатъчно внимание на витрините, с които навремето се славел магазинът му.

— Прекалено кичозни са — дори за Щатите — започна да убеждава Чарли собственика.

Беки понечи да напомни на мъжа си думата „тактичност“, но точно тогава Хенри Фийлд се съгласи напълно с преценката на отколешния си приятел и стовари цялата вина върху новия директор, който вярвал в „силата на цветята“, каквото и да означаваше това.

В Далас, Сан Франциско и Лос Анджелис Чарли продължи да недоволства и когато след три месеца двамата с Беки се качиха отново в Ню Йорк на големия презокеански кораб, той не говореше за друго, освен за „Тръмпър“. Жена му вече се притесняваше какво ли ще стане, когато стъпят на английска земя.

Надяваше се ако не друго, то поне че петте дни спокойно море и топъл атлантически ветрец ще им помогнат да се поотпуснат и Чарли сега-засега ще забрави за „Тръмпър“. Но почти през цялото време, докато пътуваха, той излагаше новите си идеи за революционното обновление на универсалния магазин, идеи, които според него трябвало да бъдат осъществени веднага щом двамата с Беки се приберат в Лондон.

Жена му се видя в чудо и реши, че трябва най-сетне да защити Кати.

— Но ти вече не си дори член на управителния съвет — напомни му тя, докато се печаха на палубата.

— Да, но съм пожизнен председател — настоя той, след като й обясни надълго и нашироко най-новото си хрумване да слагат специален знак върху етикетите на стоките, за да предотвратяват кражбите.

— Тази длъжност е само почетна.

— Дрън-дрън, почетна била. Смятам да наложа вижданията си, каквото и…

— Чарли, не е честно спрямо Кати. Тя вече не е заместник-директорка на някаква семейна фирмичка, сега оглавява голямо акционерно дружество. Наистина е крайно време да не й се бъркаш повече и да я оставиш сама да тика тая твоя прословута сергия, както намери за добре.

— И какво очакваш да правя?

— Не знам, Чарли, какво ще правиш и не ме вълнува. Но каквото и да е, то няма да има нищо с Челси Терас. Ясна ли бях?

Чарли понечи да възрази, ала точно тогава при тях дойде един от стюардите.

— Извинявайте, че ви прекъсвам, сър.

— Не прекъсвате нищо — увери го Чарли. — Какво искате от мен? Да вдигна бунт или да организирам жребия за срещите по тенис?

— Това, сър Чарлс, са все отговорности на заместник-капитана — усмихна се младежът. — Капитанът пита дали ще бъдете така любезен да отидете при него на мостика. Получил е телеграма от Лондон, за чието съдържание иска да ви уведоми незабавно.

— Дано новината не е лоша — притесни се Беки, после остави на палубата романа, който се опитваше да чете, и се изправи. — Казала съм да не ни търсят, освен ако не е спешно.

— Не започвай пак! — скастри я Чарли. — По-голяма черногледка не съм срещал. При теб чашата винаги е наполовина празна.

Той стана от шезлонга, протегна се и тръгна заедно с младежа към мостика, като пътем обясняваше как щял да организира бунт. Без да казва нищо, Беки вървеше на около метър след него.

На мостика капитанът ги поздрави и рече:

— Току-що от Лондон се получи телеграма за вас, сър Чарлс, реших, че трябва да я видите незабавно.

Той му подаде лист хартия.

— Да го вземат мътните, забравих си очилата на палубата — промърмори Чарли. — Я виж, Беки, какво пише.

Тя пое с разтреперани ръце телеграмата и я прочете първо наум — Чарли се взираше в лицето й.

— Хайде, казвай де! Наполовина пълна или наполовина празна?

— Телеграмата е от Бъкингамския дворец, имат молба към теб — отвърна Беки.

— Казвах ли ти аз! — завайка се пак Чарли. — Не можеш да ги оставиш и ден сами, все ще объркат нещо. На първо число всеки месец трябва да доставят тоалетен сапун, кралицата предпочита лавандулов, паста за зъби, съпругът й харесва „Ютимол“, и тоалетна хартия… Хем предупредих Кати…

— Не, този път Нейно Величество се притеснява не за тоалетната хартия — прекъсна го Беки.

— А за какво? — подкани пак мъжът й.

— Питат каква да бъде титлата ти.

— Титлата ли? — възкликна Чарли.

— Да — потвърди жена му и се извърна с лице към него. — Лорд Тръмпър от къде?

Беки се изненада, а Кати изпита известно облекчение, когато двете видяха колко бързо лорд Тръмпър от Уайтчапъл се е запалил по делата на Горната камара в Парламента. В мига, когато Чарли стана депутат, от страховете на жена му, че той ще продължи да се бърка в работата на универсалния магазин, не остана и следа. В съзнанието й отново изникнаха спомените от Втората световна война, когато Чарли бе работил при лорд Ултън в Министерството на хранителната промишленост и тя никога не знаеше по кое време на нощта той ще се прибере вкъщи.

Половин година, след като Беки го предупреди хич и да не припарва до „Тръмпър“, Чарли й съобщи, че е поканен за член на селскостопанската комисия в Парламента, където отново щял да приложи опита си за благото на своите сънародници. Той дори се върна към стария си навик всяка сутрин да става в четири и половина, за да се запознава с документите и да се подготвя за важните срещи и заседания.

Щом се прибереше за вечеря, я обсипваше с новини какви предложения бил направил в комисията и как някой изкуфял дядка бил пропилял времето на Камарата с безбройните си поправки към проектозакона за развъждането на зайци.

Когато през 1970 година Великобритания кандидатства в Общия пазар, Чарли сподели с жена си, че председателят на Камарата му е предложил да оглави подкомисията за разпределение на хранителните продукти в Европа и той смятал, че е негов дълг да приеме. От този ден нататък, слезеше ли на закуска, Беки заварваше какви ли не проектозакони и броеве на „Хансард“[2] за Камарата на лордовете, разпилени небрежно от кабинета на Чарли чак до кухнята, където я чакаше неизбежната бележка, че му се е наложило да отиде на поредното заседание на подкомисията или на среща с някой европеец, който подкрепял Великобритания и бил на посещение в Лондон. Дотогава Беки не си беше и представяла, че членовете на Горната камара са затрупани с толкова много работа.

Тя продължи да поддържа връзка с „Тръмпър“ — сутринта в понеделник, когато бе по-спокойно, задължително се отбиваше да види какво ново-старо и за своя изненада се беше превърнала в основен източник, от който Чарли разбираше какво става в универсалния магазин.

По един-два часа обикаляше с голямо удоволствие щандовете. Волю-неволю забелязваше колко бързо се мени модата и как Кати винаги успява да е с едни гърди пред конкурентите, без обаче да дава повод на редовните клиенти да недоволстват и да се дразнят от излишни промени.

Накрая задължително се отбиваше и в галерията, за да види кои картини предстои да се продават на търг. Доста отдавна бе прехвърлила задълженията си на Ричард Картрайт, който преди оттеглянето й беше отговарял за търговете, но който и сега на драго сърце зарязваше всичко, за да я разведе из галерията, където за оглед бяха подредени платната, обявени за продан.

— Този път е ред на второстепенните импресионисти — увери я той.

— Вече на баснословни цени — отбеляза Беки, докато разглеждаше картините на Писаро, Бонар и Вюайар. — Но трябва да внимаваме Чарли да не разбере отнякъде за ей това платно.

— Вече е разбрал — предупреди я Ричард. — Миналия четвъртък се отби на път за Камарата на лордовете, запази три картини и дори намери време да възроптае, че сме ги оценили прекалено скъпо. Каза, че само преди няколко години бил купил от теб голяма маслена картина на Реноар — „Рибарят“, за същите пари, каквито сега съм очаквал да получа за малък пастел на Писаро, който на всичкото отгоре бил и ескиз.

— Подозирам, че е прав — отвърна Беки и разлисти каталога, за да провери предварително определените цени. — Бог да ти е на помощ, не знам как ще вържеш отчета, ако Чарли научи отнякъде, че сте продали картините, на които е хвърлил око, на цени, по-ниски от предварително определените.

Докато двамата си говореха, при тях дойде млад продавач, който кимна учтиво на лейди Тръмпър и подаде на Ричард бележка. Директорът на галерията я прочете и се обърна към Беки.

— Председателката на управителния съвет моли да се отбиеш в кабинета й, преди да си тръгнеш. Искала да обсъди спешно нещо с теб.

Ричард я изпрати с асансьора до партерния етаж, където тя отново му благодари, че е отделил толкова време на една възрастна жена.

Докато асансьорът пъплеше със сетни сили нагоре — още нещо, което Кати смяташе да обнови по време на основния ремонт — Беки се запита защо ли я вика: дано не й кажеше, че днес няма да може да дойде на вечерята у тях, тъй като на нея бяха поканени и Дейвид и Барбара Фийлд.

Преди известно време Кати се беше изнесла от Итън Скуеър и бе отишла да живее в просторен апартамент в Челси Клоистърс, но поне веднъж в месеца идваше да вечерят заедно и задължително присъстваше, ако сред гостите бяха семейство Фийлд или Блумингдейл. Беки знаеше, че Дейвид Фийлд, който и досега бе член на управителния съвет на големия универсален магазин в Чикаго, ще бъде разочарован, ако Кати не дойде на вечерята, още повече че те с жена му си тръгваха на другия ден за Щатите.

Джесика веднага отведе Беки в кабинета на Кати, където тя я завари да говори по телефона — бе сбърчила твърде угрижено чело. Докато чакаше Кати да приключи с разговора, Беки погледна през еркерния прозорец към празната дъсчена пейка на отсрещния тротоар и се сети за Чарли, който на драго сърце би заменил за нея тапицираните с червена кожа банки в Камарата на лордовете.

Веднага след като затвори, Кати попита:

— Как е Чарли?

— Само той си знае — призна Беки. — Виждам го от дъжд на вятър на вечеря, мярна се и в неделя на закуска. Напоследък идвал ли е в „Тръмпър“?

— Доста рядко. Да ти призная, още ме гризе съвестта, задето не го пускаме да припари в универсалния магазин.

— Излишно е — увери я Беки. — Никога не съм го виждала по-щастлив.

— Слава богу! — възкликна по-младата жена. — Но точно сега ми трябва за спешен съвет.

— Какъв?

— Дейвид Фийлд ми звънна по телефона и каза, че баща му бил поръчал десетина кутии пури от обичайната марка. Да не съм ги пращала в „Конот“[3], щял да ги вземе довечера от вас.

— И какво те притеснява?

— И Дейвид Фийлд, и хората от щанд „Тютюневи изделия“ нямат представа каква марка предпочита баща му. Доколкото разбрах, Чарли открай време е движел поръчката сам.

— Провери в старите фактури.

— Това и направих веднага след разговора — обясни Кати. — Но никъде не открих фактури за пури. Изненадах се, защото помня добре, че дойде ли в Лондон, старият господин Фийлд задължително поръчва десетина кутии, които да му бъдат занесени в „Конот“. — Тя пак се свъси. — Винаги съм недоумявала. Така де, изключено е в неговия универсален магазин да няма щанд за цигари и пури.

— Със сигурност има — потвърди Беки, — но не и хавански.

— Защо?

— Някъде през петдесетте години Съединените щати са забранили вноса на кубински пури и бащата на Дейвид, който пушел любимата си марка много преди изобщо някой да е чувал за Фидел Кастро, решил, че не вижда причина да си отказва това удоволствие, което определя като „свое свещено право“.

— А как Чарли е заобиколил забраната?

— Слизаше до щанда за тютюневи изделия, взимаше десетина кутии с пури от любимата марка на стареца, махаше бандерола от всеки къс, който заменяше с етикета на безобидна холандска марка, после редеше пурите в кутии с надпис „Тръмпър“, които изобщо не бият на очи. Винаги проверяваше дали има достатъчно бройки, в случай че запасите на господин Фийлд свършат. Смяташе, че това е най-малкото, което може да направи, за да му се отплати за гостоприемството, което семейството винаги е проявявало към нас.

Кати кимна разбиращо.

— Все пак трябва да разбера каква точно е марката на кубинските пури, на които господин Фийлд има „свещено право“.

— Да ти призная, не знам. Както сама каза, Чарли не позволяваше на никого да изпълнява поръчката.

— В такъв случай се налага някой да помоли Чарли или сам да дойде и да уреди въпроса, или поне да ни каже към каква марка е пристрастен американският му приятел. Къде бих могла да открия в понеделник в единайсет и половина сутринта пожизнения президент?

— Вероятно се е усамотил заедно с комисията си в някоя зала на Камарата на лордовете — отвърна Беки.

— Не, няма го там — каза по-младата жена. — Вече звънях в Камарата на лордовете и ми казаха, че тази сутрин не са го виждали и което е по-важно, не го очакват до края на седмицата.

— Невъзможно! — възкликна Беки. — Направо се е преселил там.

— И аз си мислех така — рече Кати. — Точно заради това звъннах в галерията на номер едно и помолих да дойдеш.

— Не се притеснявай, ей сега ще го уредим — успокои я Беки. — Ако Джесика ме свърже с Камарата на Лордовете, знам с кого да разговарям.

Секретарката се върна в кабинета си, погледна номера и веднага щом я свързаха, прехвърли разговора оттатък при шефката, където Беки вдигна слушалката.

— Камарата на лордовете ли е? — попита тя. — Свържете ме, ако обичате, със стаята на квесторите… Господин Ансън там ли е?… Няма го, значи в такъв случай бих искала да оставя спешно съобщение за лорд Тръмпър… от Уайтчапъл… Да, мисля, че днес сутринта е в подкомисията по земеделие… Сигурен ли сте? Това е невъзможно… Познавате ли съпруга ми?… Е, пак добре… Ама той… Виж ти… Не, благодаря… Не, няма да оставя никакво съобщение и ако обичате, не безпокойте господин Ансън. Дочуване.

Беки затвори и когато вдигна очи, видя, че Кати и Джесика я гледат като малки деца, които преди лягане чакат да чуят края на приказката.

— Днес сутринта Чарли не е ходил в Камарата на лордовете. Нямало и подкомисия по земеделието. Не бил дори член на комисията, моля ви се… А най-интересното е, че не са му виждали очите от цели три месеца.

— Нещо не разбирам — възкликна Кати. — Как си се свързвала досега с него?

— По специален номер, даде ми го Чарли. Държа го до телефона в антрето на Итън Скуеър. По него се свързвам с един квестор от Камарата на лордовете — господин Ансън, който винаги, по всяко време на денонощието знае къде може да открие Чарли.

— А този господин Ансън съществува ли изобщо? — попита Кати.

— О, да — потвърди Беки. — Но както личи, работи на друг етаж в Камарата на лордовете и затова ме свързаха направо със „Справки“.

— И какво става, след като намериш господин Ансън?

— Обикновено Чарли ми звънва най-много до час.

— В такъв случай не виждам какво пречи да се обадиш и сега на господин Ансън.

— Предпочитам да не го правя — каза по-възрастната жена. — Не е зле да разбера какво е вършил Чарли през последните две години. Защото едно е сигурно: господин Ансън няма да ми каже.

— Но той вероятно е единственият човек, който знае — възрази Кати. — В края на краищата Чарли не живее в празно пространство.

Двете се обърнаха към Джесика.

— Не гледайте мен — рече секретарката. — Откакто му забранихте да идва на Челси Терас, не е стъпвал в кабинета ми. Ако Стан не се отбива от време на време да обядва в служебния стол, нямаше да знам дали Чарли е жив.

— Как не се сетих! — щракна с пръсти Беки. — Стан е единственият човек, който със сигурност знае какво става. И досега идва всяка сутрин с колата да взима от къщи Чарли и после вечер го връща. Чарли не би се справил, ако не е посветил в тайната си и своя шофьор.

— Е, Джесика, като начало отложи обяда с изпълнителния директор на „Мос Брос“ — нареди Кати, след като си погледна тефтера с програмата, — после кажи да не ме свързват по телефона с никого, докато не разберем в какво точно се е забъркал нашият пожизнен председател. Щом уредиш тези неща, слез долу в служебния стол и ако Стан е там, веднага ми позвъни.

Джесика излезе почти на бегом от кабинета, а Кати се обърна отново към Беки.

— Дали не си е намерил любовница? — прошепна тихо тя.

— На седемдесет години любовница? С която е ден и нощ? Ако си е хванал любовница, трябва да го предложим за наградата „Бик на годината“, дето я дават на Кралското селскостопанско изложение.

— Какво тогава прави по цял ден?

— Лично аз мисля, че защитава в Лондонския университет магистърска степен — предположи по-младата жена. — Открай време се вбесява, ако го заядеш, че не си е доучил.

— Но все щях да видя у нас някакви учебници и записки.

— Сигурно се е постарал да ги скрие. Не забравяй колко хитро е защитил бакалавърска степен. Цели осем години не си надушила нищо.

— Дали пък не се е хванал на работа при някой от конкурентите ни?

— Не е в негов стил — възрази Кати. — Знаеш колко предан е на „Тръмпър“. При всички положения щяхме да научим до няколко дни, ако работеше за друг универсален магазин: шефовете и персоналът нямаше да пропуснат да ни го натякнат. Не, явно е нещо по-просто. — Един от телефоните върху писалището й иззвъня. Тя грабна слушалката, известно време слуша, без да продумва, после каза: — Благодаря ти, Джесика. Тръгваме. — Затвори, скочи иззад писалището и подкани: — Да вървим! Стан тъкмо е приключил с обяда.

Кати се отправи към вратата. Беки веднага я последва и без да казват и дума, двете слязоха с асансьора на партерния етаж, където главният портиер Джо с изненада видя как председателката на управителния съвет и лейди Тръмпър спират такси, макар че шофьорите им ги чакат с автомобилите само на два-три метра.

Няколко минути по-късно Стан излезе през същата врата и се качи зад волана на ролс-ройса на Чарли, после подкара спокойно към Хайд Парк Корнър, без изобщо да забелязва, че таксито го следва. Продължи нататък към Пикадили, прекоси Трафалгарския площад и зави наляво към Странд.

— Отива в Кралския колеж — отсъди Кати. — Казвах ли ти аз, Чарли е решил да получи магистърска степен.

— Но Стан не спря пред колежа — възрази Беки, когато шофьорът подмина входа и се запровира през автомобилите към Флийт стрийт[4].

— Не ми се вярва да е купил вестник — отбеляза Кати.

— Или да се е хванал на работа в Сити — добави Беки, когато ролс-ройсът се запъти към Маншън Хаус[5].

— Как не се сетих досега — възкликна победоносно Беки, когато Стан излезе от Сити и подкара бавно към Ийст Енд. — Чарли се е запалил по някакъв проект в младежкия клуб на Уайтчапъл.

Шофьорът продължи на изток и накрая спря пред център „Дан Салмън“.

— Нещо не се връзва — възрази по-младата жена. — Ако е искал през свободното си време да се занимава с това, защо да не ти каже? За какво му е да си играе на криеница?

— И аз не проумявам — призна си Беки. — Дори съм още по-озадачена.

— Дай поне да влезем и да видим какво пак е наумил.

— А, не — хвана я за ръката Беки. — Нека помисля малко, пък после ще решавам какво да правя от тук нататък. Ако Чарли е наумил нещо, за което не иска да научаваме, защо точно аз да му развалям удоволствието! Не стига че му забраних да ходи в универсален магазин „Тръмпър“, ами сега и това!

— Добре тогава — съгласи се Кати. — Хайде да се връщаме в кабинета ми. Можем и да не му споменаваме, че сме открили малката му тайна. Ще звъннем на господин Ансън в Камарата на лордовете и той, както вече знаем, ще се постарае Чарли да ни се обади най-много до час. Ще имам достатъчно време, за да осигуря на Дейвид Фийлд пурите.

Беки кимна и каза на изумения шофьор на таксито да ги върне на Челси Терас. Докато автомобилът правеше обратен завой, за да се отправи към Уест Енд, Беки погледна през задния прозорец към центъра, носещ името на баща й.

— Спрете! — каза най-неочаквано тя.

Шофьорът натисна спирачките и таксито закова на място.

— Какво има? — притесни се Кати.

Беки засочи през прозореца и впери очи в мъжа, който слизаше по стълбите пред център „Дан Салмън“ — беше облечен в износен стар костюм и бе нахлупил на главата си кепе.

— Направо не мога да повярвам — ахна Кати.

Беки плати припряно на шофьора на таксито, а Кати изскочи на улицата и тръгна след Стан, който се отправи надолу по Уайтчапъл Роуд.

— Къде ли отива? — попита Кати, докато двете се стараеха да не го изпускат от поглед.

Дрипаво облеченият шофьор продължи нататък по улицата — ако случайно го срещнеше някой бивш военен, не би се усъмнил и за миг, че навремето и той е служил във въоръжените сили. От време на време на двете жени, които го следяха, им се налагаше да подтичват, за да не го изтърват.

— Сигурно отива в шивашкото ателие на Коен — предположи Беки. — Бог ми е свидетел, един нов костюм няма да му дойде зле.

Но Стан спря няколко метра преди ателието. Чак сега забелязаха и втория мъж, който също беше облечен в износен костюм и бе нахлупил кепе и който стоеше зад нова сергия с надпис отпред: „Чарли Салмън, честен търговец от 1969 година“.

— Не ви ги предлагам, драги госпожи, за две лири стерлинги — провикна се той с глас, точно толкова младежки, колкото на хлапетата по сергиите наоколо. — Не ви ги предлагам и за една лира стерлинга, нито за петдесет пенса. Не, ще ви ги дам за двайсет пенса.

Кати и Беки загледаха изумени как Стан Ръсел козирува на Чарли, после запретва ръкави и започва да пълни пазарската чанта на една жена, докато вторият мъж насочва вниманието си към следващата клиентка.

— Какво да бъде за вас днес, госпожо Бейтс? Имам чудесни банани, току-що са докарани със самолета чак от Карибите. Би трябвало да ги продавам по деветдесет пенса връзката, но на вас, миличка, ще ви ги дам за петдесет пенса, само не казвайте на комшийките, чухте ли?

— Ами тези домати, Чарли? — попита силно гримирана жена на средна възраст, която посочи подозрително щайгата най-отпред на сергията.

— Днес ги доставиха от Джърси, госпожо Бейтс, но аз ще ви кажа какво ще направя. Ще ги продавам на същата цена, на каквато моите така наречени конкуренти продават залежалите домати. Изгодно, нали?

— Ще взема два килограма, господин Салмън.

— Благодаря ви, госпожо Бейтс. Ти, Стан, обслужи госпожата, а аз ще се заема със следващата клиентка. — Чарли отиде в другия край на сергията. — Колко се радвам да ви видя, госпожо Синг. Днес следобед времето е чудесно, нали? Ако не ме лъже паметта, килограм фурми, ядки и стафиди. Как е доктор Синг?

— Зает е, много е зает, господин Салмън.

— Значи трябва да се погрижим да е нахранен добре, нали така? — попита Чарли. — Ако, не дай си боже, времето се развали, току-виж се наложило да дойда при него — да ми прегледа синузита. А как е малката Сузика?

— Завърши с отличие, господин Салмън, през септември ще бъде първи курс в Лондонския университет, инженерство ще следва.

— Лично аз не виждам никакъв смисъл — отбеляза Чарли, докато избираше от фурмите. — Инженерство значи. Какво ли още ще измислят? Преди години познавах едно момиче от този квартал, скъса се да учи, и университет завърши. За кой дявол й трябваше? Така и така после цял живот я храни мъжът й. Навремето старият ми дядо казваше…

Беки прихна.

— Какво ще правим сега? — попита тя.

— Дай да се върнем на Итън Скуеър. Там ще видиш номера на господин Ансън в Камарата на лордовете и ще му звъннем. Така поне ще бъдем сигурни, че до час Чарли ще ти се обади.

Беки кимна, но и двете продължиха да стоят и да гледат като омагьосани най-възрастния уличен търговец на пазара — наистина беше в стихията си.

— Не ви ги предлагам по две лири стерлинги — провикна се Чарли, стиснал в ръце една зелка. — Не ви ги предлагам и по една лира стерлинга, нито по петдесет пенса.

— Не, давам ви ги по двайсет пенса — прошепна тихичко Беки.

— Не, давам ви ги по двайсет пенса — изкрещя колкото му глас държи Чарли.

— Нали знаеш — рече Беки, когато двете с Кати си тръгнаха незабелязано от пазара, — че дядото на Чарли е доживял до преклонната възраст от осемдесет и три години и е издъхнал само на няколко крачки от мястото, където сега стои Негова Светлост лорда?

— Оттогава е изминал дълъг път — отбеляза Кати и вдигна ръка, за да спре такси.

— О, не бих казала — възрази Беки. — Кратък е пътят на мечтата…

[1] Голяма корабоплавателна компания, обслужваща главно линиите между Великобритания и Северна Америка. Основана през 1839 г. от Самюъл Кюнард. — Б.пр. ↑

[2] Официален стенографски отчет от заседанията на двете камари на Парламента, подготвян всекидневно от Издателството на Нейно Величество Кралицата. — Б.пр. ↑

[3] Скъп хотел в лондонския квартал Мейфеър. — Б.пр. ↑

[4] На тази улица в Лондон са разположени редакциите на повечето големи английски вестници. — Б.пр. ↑

[5] Официалната резиденция на кмета на лондонското Сити. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.